Джек Лондон
Цар Алкохол

Превод от английски: Димитър Подвързачов, 1937

chitanka.info

Глава 1

Всичко това стана един път в деня на изборите. Беше горещ калифорнийски ден. Аз излязох от чифлика, спуснах се в Лунната долина и отидох в малкото селце, за да гласувам „за“ или „против“ редица поправки в конституцията на щата Калифорния. Денят беше горещ и аз пих няколко пъти преди гласуването и много пъти след него. След това се покачих по хълмовете, покрити с лозя и ливади, пристигнах в чифлика, когато беше вече време за вечеря, и пак пих — преди вечеря.

— Как гласувахте по въпроса за женското равноправие? — попита ме Чармиан.

— Гласувах „за“.

Тя извика от изненада. Нека знаят всички, че на младини, въпреки пламенния си демократизъм, аз не съчувствах на идеята за женското равноправие. Дори и в по-късни години аз се отнасях към тази неизбежна социална реформа без всякакъв ентусиазъм.

— Но защо гласувахте „за“?

Отговорих. Започнах да отговарям подробно и възбудено. Колкото повече обяснявах, толкова повече се сърдех. Не, аз не бях пиян. Конят, който яздех, ненапразно се казваше „Разбойник“. Бих искал да видя пиян човек да язди този кон!

И все пак… не знам как да го кажа по-добре? — Бях възбуден, чувствах се добре и бях в приятно повишено настроение.

— Когато жените получат избирателни права, те ще гласуват за забраната на спиртните питиета — казах аз. — Само жените — съпруги, сестри и майки — ще могат да заковат ковчега на царя Алкохол.[1]

— Но аз мисля, че вие сте негов приятел? — каза Чармиан.

— Приятел съм му. Бях му приятел. Но сега не съм. И никога не съм бил. Най-малко съм му приятел през времето, когато той е с мене и когато изглежда, че съм му приятел. Той е цар на лъжата. Той е въплътена правдивост. Когато си с него, струва ти се, че си в общество на богове. Но той е в съюз с Тънката. Неговият път води към неподправената истина и към смъртта.

Той дава ясновидство и мъдри сънища. Той е враг на живота, той учи на мъдрост, на отвъдсветовната мъдрост на живота. Той е убиец с окървавени ръце. Той е юначната мъдрост.

Чармиан ме гледаше и по очите й се виждаше, че се пита: къде съм успял да се напия така?

А аз продължавах да говоря. Аз бях курдисан. Всяка мисъл в моя мозък беше на мястото си. Всяка беше в своята малка клетка, приседнала, облечена, до прага на вратата като затворник, който очаква в килията си да се отвори вратата му. И всяка мисъл беше видение, ярък образ, отчетлив, неразмесен с други. Мозъкът ми беше озарен от силната блестяща светлина на алкохола. Царят Алкохол бе сполетян от правдиво вдъхновение и той на драго сърце разкриваше чрез мене като посредник своето скрито „аз“. Аз бях негов оратор. Спомени от миналото възкръснаха в мозъка ми и се изопнаха в редица, като войници на парад. Оставаше ми само да избирам, който искам. Аз владеех напълно ума си и на езика ми дохождаха тъкмо ония думи, които ми трябваха. При мене беше целият ми жизнен опит, аз безпогрешно избирах фактите, които ми трябваха, и построявах изложението си. Така ни измамва и ни се гаври царят Алкохол, капризно изостря ума ни, нашепва ни съдбовните интуиции на истината и пресича ясни пътеки в монотонната катадневност.

Аз рисувах на Чармиан своя живот и й обяснявах какъв човек съм. Доказвах на Чармиан, че съвсем не съм наследствен алкохолик, че в моя организъм няма нито следа от вродено химическо влечение към алкохола. В това отношение аз съм нормален човек от рождение. Влечението към алкохола придобих по-късно. С мъка го придобих. Отначало алкохолът предизвикваше у мене някакво отвращение, както всяко лекарство. Неговият вкус и сега не ми харесва. Ако го пия, то е само за оня „удар с бич“, който дава той. Но между петата и двадесет и петата си година аз не ценях у него дори и това. И едвам след двадесетгодишно обучение моят организъм до известна степен се приспособи към него, а аз получих в сърцето си и в глъбините си дори влечение към алкохола.

Разправих й как се запознах за пръв път с алкохола, как се напих за пръв път, как се плашех от него по-рано и й обясних, че в края на краищата с алкохола ме накара да свикна главно неговата достъпност. Алкохолът не само е винаги достъпен, но и винаги е под ръка. С каквато професия и да се занимавах — рудокопач ли бях, или моряк, вестници ли продавах из улиците, или просто пътешествах из чужди страни, — аз виждах наоколо си алкохола. Където и когато да се срещат хора, за каквито и да било цели, за веселба, за размяна на мисли, за обсъждане някакво предприятие или просто да си починат след изнурителен труд, винаги звеното, което ги свързва, е бил алкохолът. Мястото за сборищата им е била кръчмата, както за пещерните хора — огънят.

Аз напомних на Чармиан как на островите на южния Тих Океан нея не я пускаха в свещените хижи, които бяха за жените табу, и нарушението се наказваше със смърт. Косматите канибали се скриваха от жените си там, за да пият и се повеселят на свобода. На младини аз често дирех в кръчмата спасение от женската ограниченост: там попадах в мъжки свят, където имаше повече простор и широта. Всички пътища, пълни с романтични приключения, водеха в кръчмата и оттам — по всички страни на света.

— Най-важното е това — завърших проповедта си, — че аз се пристрастих към алкохола главно благодарение на неговата достъпност. В началото бях равнодушен към него и дори му се смеех, но в края на краищата все пак станах пияница. Влечението към алкохола се присажда у мене в продължение на двайсет години, а през останалите десет то пускаше в моя организъм все по-дълбоки корени. Но удовлетворяването на това влечение никога не ми е доставяло някакво удоволствие. По натура аз съм човек жизнерадостен и весел, а като пия, ставам песимист.

— Но — побързах да прибавя, аз винаги бързах да прибавя, — трябва да кажа истината: цар Алкохол е правдив. Той говори истината, той сваля обвивката на истините, които ние наричаме „истина на живота“, и разкрива, че те са лъжа. Това е негово проклятие.

— Но това не прави живота по-добър — каза Чармиан.

— Досущ вярно. Затова и аз казвам — това е неговото проклятие. Той води към гибел и затова аз днес гласувах за жените.

Аз си спомних своя живот, спомних си каква роля в привичката ми към алкохола бе изиграла неговата достъпност. Твърде малцина хора се раждат алкохолици; аз наричам алкохолици ония, чийто организъм иска алкохол и неудържимо ги влече към него. Мнозинството привични пияници не само не са чувствали по-рано влечение към алкохола, но дори са изпитвали отвращение към него. Нито първата, нито двайсетата, нито дори стотната чаша още не създава привичката. Хората се учат да пият също тъй, както се учат да пушат. Но с пиянството се свиква по-мъчно, отколкото с пушенето. Привичката към алкохола са обуславя от неговата достъпност. Това много добре знаят жените, които са го изпитвали на собствената си кожа като съпруги, сестри, майки. Когато жените имат право на глас, те ще гласуват за забраната на спиртните питиета. Благодарение на това новото поколение не ще знае алкохола и не ще има влечение към него, а следователно няма и да чувства лишение от това, че той липсва. От това ще спечелят и мъжете — техният живот ще бъде по-пълен и по-съдържателен, — и жените, които ще живеят с тези нови мъже.

— Защо не напишете една книга върху това за назидание на бъдното поколение? — попита Чармиан.

— „Спомените на един алкохолик“ — казах аз и се усмихнах криво. Впрочем усмихнах се не аз, а по-скоро царят Алкохол; той беше, който ми подсказваше всички тия благонамерени софизми и той изкриви моята усмивка в насмешка. Той обича такива шеги.

— Защо говорите така? — прекъсна ме Чармиан, без да забележи подигравката на царя. — Вие сам казвате, че не сте алкохолик, а само човек, който пие. Вие сте се запознали добре с царя Алкохол. Опишете вашето познанство и наречете книгата си: „Алкохолни спомени.“

[1] Народното название на спиртните питиета в англосаксонските страни е Джон ечемиченото зърно ↑

Глава 2

Преди всичко ще помоля читателят да се помъчи да разбере за кого и за какво пиша, защото едва след като ме разбере, той ще смогне да се проникне от необходимото съчувствие към мене. Първо аз трябва да кажа, че не съм редовен пияница, с вродено влечение към алкохола, не съм глупак и нямам много силен животински инстинкт. Знам всичко, което може да се каже за цар Алкохол от игла до конец, и когато се напия, владея се много добре. Нямам нужда други да ме слагат в леглото и дори не правя никакви грешки. Накъсо казано, аз съм обикновен нормален човек и пия като всички. Това е най-важното. Аз искам да опиша как действа алкохолът на обикновения нормален човек. За истинските алкохолици, маниаци на пиянството, които са твърде малцина, няма да говоря.

Хората, които пият, се делят на два типа. Първият тип — много добре познат на всички — са тъпи хора, ненадарени с фантазия, с вцепенени мозъци. Те вървят и се клатушкат, разкрачват широко краката си и обикновено свършват с това, че падат в канавката. Това състояние завършва с това, че пред очите им започват да се мяркат розови слонове и сини мишки. Над пияниците от този тип обикновено точат евтиното си остроумие хумористичните списания.

Вторият тип са хора с голям полет на фантазията, способни да виждат свръхчувственото. Техният вървеж е твърд дори когато са приели достатъчно алкохол. Те никога не правят грешки, винаги стоят твърдо на краката си и никога не губят съзнание. Опиянението засяга само мозъка им, но съвсем не е властно над тялото им. Такъв човек може да бъде весел другар и да сипе безкрай остроти; или може да има видения и фантоми от космически мащаб, които поразяват с желязната си логика. В това състояние той съблича от живота измамливите му покривки и пред погледа му изпъква железният пръстен на необходимостта, който сковава духа му. Това е часът на най-висшата власт на цар Алкохол. Да се напие до такава степен, че да падне в канавката, е достъпно всекиму. Но страшно е, когато, твърдо стоящ на краката си, човек спокойно дохожда до заключението, че единственият път за освобождение е да ускориш смъртта си. Това е часът на Бялата логика, когато човек разбира, че той може да познае само законите, които управляват нещата, но никога няма да познае нещото само по себе си. Това е за него часът на изпитанието. Той стъпва на пътечката, която води направо в гроба.

Той разбира всичко. Той знае, че всички опити да разреши проблемът на безсмъртието имат за свой източник панически страх от смъртта, който се увеличава триж повече от прокълнатата сила на въображението; хората не искат да умират, те нямат воля за смъртта, когато часът на смъртта е вече настъпил. Те лъжат сами себе си и мислят да се изплъзнат от смъртта; те се мамят с надеждата, че животът ще продължава и отвъд гроба и че разложението и пълното унищожение е съдба само на безсловесните твари. Но когато човек е във властта на Бялата логика, той разбира, че това е самоизмама. Смъртта е еднаква за всички. Няма нищо ново под луната, дори тази жадувана от малодушните новост — безсмъртието.

Той, който стои твърдо на краката си, той знае къде е източникът на тази утешителна идея; той знае, че е създаден от плът и кости, от слънчева енергия и космически прах, че той е един крехък механизъм, комуто е даден само един момент от вечността и че колкото и да се грижат за него докторите по медицина и богословие, той все пак в края на краищата ще бъде хвърлен в ямата.

Разбира се, всичко това е болест на душата, отвращение от живота. Надареният с фантазия човек скъпо заплаща своята дружба с царя Алкохол. Тъпият човек се разплаща по-евтино — той се вдървява от алкохола, губи съзнание и заспива мъртвешки сън и сънищата му, ако го посещават, са нелепи и несвързани. Но надареният с полет на фантазията попада под властта на съдбовните силогизми на Бялата логика. Той вижда живота такъв, какъвто го е виждал немският философ-песимист. Илюзиите са за него прозрачни — той вижда чрез тях. Той прави преоценка на всички ценности и доброто нарича зло, истината — лъжа, а животът смята шега. Изправен на студените върхове на безумието, той с увереността на бог твърди, че животът е зло. При спокойната, студена светлина на Бялата логика жената, децата и приятелите му изглеждат призраци, фикция. Той прозира в тях слабостта, злобата и дребнавостта. Той не се оставя да го измамят тези дребни, нищожни егоисти, които живеят един час като играещи във въздуха еднодневки. Те не са свободни, те са марионетки в ръцете на случая. Такъв е и сам той. Разликата между тях е само тая, че той вижда, той знае това. Освен това той знае, че свободата е само в доброволната смърт. Това съзнание не може да принесе полза на човека, който трябва да живее, да обича и да бъде обичан. Логическото следствие от това състояние е самоубийството, моментално, от едно натискане на спусъка, или бавно угасване, проточено в няколко години; ето как заплащат приятелите на царя Алкохол своето приятелство с него и никой не успява да се изплъзне от тая разплата.

Глава 3

За първи път се напих, когато бях на пет години. Беше лятно време. Баща ми ореше на нивата и от къщи ме изпратиха да му занеса една кана бира. Като тръгвах дадоха ми инструкции: — Отваряй си очите да не пролееш бирата.

Много добре помня тази кана, тясна долу и широка нагоре, без капак. Като вървях, бирата се плискаше и обливаше краката ми. Из пътя мислех: бирата струва скъпо, значи, трябва да е много вкусна, затова големите не дават на мене. Аз знаех вече от опит, че големите не дават на мене от онова, което е вкусно. Следователно бирата също е вкусна и големите знаят това. Каната е много пълна и бирата се разлива напразно. Какъв смисъл има това? Не е ли все едно дали аз ще я изпия, или ще се разлее? А че съм пил, и без това никой няма да знае.

Най-напред влезе в устата ми пяната, но тя не ми се хареса: значи, не е пяната, която играе главната роля в бирата. Тогава си спомних, че големите винаги най-напред издухват пяната; тогава пъхнах лицето си в каната и започнах да пия гъстата течност.

Бирата не ми се хареса, но продължих да пия. Щом големите пият, трябва да е добро. Пиех я, както се пие лекарство — с отвращение. Колко изпих не знам, но след малко станах и продължих пътя си. Чувствах тежина в стомаха си, но мислех, че сигурно приятното усещане ще дойде после. Нивата, където работеше баща ми, беше на половин миля от дома и аз неведнъж пак сядах на земята и отпивах от каната. Като видях, че бирата остава малко, започнах да я разбърквам с една пръчка, за да се разпени. Наистина яви се пяна и каната пак изглеждаше пълна.

Баща ми не забеляза моята измама, изпи с удоволствие бирата и пак започна да работи, както и подобава на запотен от горещината работник. Аз се опитах да тръгна с него покрай конете, но се полюлях и паднах. Баща ми дръпна юздите и конете насмалко щяха да ме прегазят. После той ми разправи на каква опасност съм се изложил: лемежът насмалко щял да ми разпори корема. Помня като на сън: баща ми ме отнесе на ръце и ме сложи до един храст; в това време всичко пред очите ми се завъртя, помня, че усещах голяма тежина и имах смътно съзнание за някаква недобра постъпка.

Спах до вечерта. Баща ми ме събуди и с мъка тръгнах след него към дома. Всичките ми членове сякаш бяха напълнени с олово, а в стомаха ми нещо се преливаше и избиваше към носа. Състоянието ми приличаше на състояние на отровен човек. Аз наистина бях отровен.

Времето вървеше и аз мислех сега за бирата толкова, колкото за пещта, в която бях се веднъж изгорил. Големите казват право, че бирата не е за малките. Големите не се боят от нея, но те не се боят и от никакви лекарства — нито от хаповете, нито от рициновото масло. Не ми трябва бира. И разбира се, аз нямаше никога да пия бира, нито алкохол в какъвто и да е вид, ако обстоятелствата не бяха дошли на помощ на алкохола. В оная среда, където живеех, алкохолът ме срещаше на всяка крачка и ми се усмихваше приятелски. Нямаше спасение от него. Към него водеха всички пътища. И все пак трябваха двайсет години близко общуване с този негодник, за да успея тъй силно да се привържа към него.

Глава 4

Втори път се срещнах с царя Алкохол, когато бях на седем години. Причината за срещата беше страхът, а съвсем не собственото ми желание.

Моето семейство живееше в това време в една нова, току-що купена ферма в графството Сан Матео, на брега на един тъжен, печален залив на юг от Сан Франциско. Това беше дива местност с примитивни условия на живота. Помня, майка ми с гордост казваше, че ние сме представители на старинен американски род, а не някакви имигранти, като нашите съседи италианци и ирландци. В тази местност ние бяхме единствените чистокръвни американци.

Един неделен ден се озовах, не помня как и защо, в чифлика на нашите съседи — ирландците Морисей. Там имаше мнозина младежи от съседните ферми, а също и старци, които още от сутринта пиеха, а някои бяха започнали да пият още от предната вечер. Морисей бяха многобройно семейство, имаха множество стройни юнаци — дядовци и племенници — с грамадни юмруци и с груби гласове, обути с тромави ботуши.

Изведнъж момичетата се развикаха: — Бият се! Бият се! — Всички се разтичаха; мъжете изскочиха от кухнята. Двама наполовина побелели великани, зачервени, стъпваха на едно място, прегърнали се един друг.

Единият се казваше Черния Мат. За него казваха, че бил убил двама души. Жените пищяха, викаха, в ужас закриваха лицето си с ръце, шепнеха молитви, но не преставаха през пръстите да гледат двамата, които се бореха. Но мога да кажа, че никой не следеше онова, което ставаше, тъй внимателно, както аз: тъй като ми предстоеше да видя поразително зрелище — как се убива човек. Във всеки случай поне боя ще видя. Но бях страшно разочаровай! Черният Мат и Том Морисей само се стискаха един друг в прегръдките си и тъпчеха на едно място, тупайки с грамадните си крака, обути в тромави ботуши: те напомняха слонове, които танцуват. За да могат да се бият, и двамата бяха много пияни. Най-сетне ги успокоиха и заведоха в кухнята, където те ознаменуваха подновеното си приятелство с нова почерпка.

Скоро откъм кухнята се чуха високи гласове и смях. Така разговарят и се смеят хора със здрави дробове. Уискито беше развързало езиците на мълчаливите фермери. Аз се изправих на пръсти и побеждавайки страха, който ме подтикваше да бягам, без да се обърна, с любопитство надзърнах в кухнята, за да видя как се държат големите. Много се зачудих, като видях Черния Мат и Том Морисей: те бяха се прегърнали, струпани върху масата, плачеха и нежничеха.

Пиенето продължаваше по реда си и събраните на двора момичета започнаха все повече да се безпокоят. Те знаеха към какво води пиянството и предчувствайки нещо недобро, искаха да си отидат по-рано, докато още не е станало нещо; те искаха да отидат на една италианска ферма на четири мили оттук; там се надяваха да потанцуват.

Младежта се раздели на двойки и тръгна — всеки момък със своята „дама на сърцето“ — седемгодишните момченца обикновено биват осведомени по-добре от всички в любовните работи. И на мене дадоха дама — една малка ирландка, моя връстница. Ние бяхме единствените деца в цялата компания. Впрочем там нямаше нито един по-голям от двайсет години, а момичетата бяха на четиринайсет и шестнайсет години. Аз и моята дама възбуждахме у възрастните покровителствено отношение. Аз водех дамата си под ръка, а понякога дори я прехващах през кръста, както ме съветваха по-големите. Въпреки неудобството на това положение все пак чувствах гордост от съзнанието, че и аз съм мъж и че и аз имам „дама“.

Италианският чифлик беше населен изключително с ергени и затова там много ни се зарадваха. Дадоха на всички червено вино и моментално вдигнаха масите от голямата трапезария, за да може да се танцува. Младежта пиеше вино и танцуваше под звуците на една хармоника.

Музиката ми се вида божествена — никога не бях слушал музика. Младият италианец, който свиреше на хармониката, понякога сам започваше да играе; при това не преставаше да държи хармониката в ръце, така че тя оставаше зад гърба на дамата му. Аз не взимах участие в танците, но зрелището, каквото не бях виждал никога, ми достави истинско наслаждение. Подир танците ирландците също започнаха да пият. Шумът и веселбата не спираха. Някои от танцуващите се клатушкаха, падаха на пода, а един дори заспа в ъгъла.

Някои момичета изказваха недоволство и искаха веднага да си отидат, но други станаха още по-весели, отколкото по-рано, смееха се с глас и сякаш чакаха да стане нещо.

Домакините италианци предложиха вино и на мене, но аз отказах да пия. Аз помнех още много добре опита с бирата, за да имам желание да повторя този опит с вино. Но тук един млад италианец, като видя, че аз седя самотен, от проклетия наля половин чаша вино и ми го подаде. Аз пак отказах. Той се намръщи, погледна ме сърдито и пак ми подаде чашата. Аз се уплаших много. Сега ще ви обясня причината за уплахата си.

Работата е там, че моята майка имаше някои превзети идеи; между тях беше и тая, че всички чернокоси и чернооки хора са коварни. Няма нужда да обяснявам, че тя беше блондинка. Освен това тя смяташе, че чернооките хора от латинската раса много лесно се възбуждат, много са вероломни и че за тях да убият човека не е нищо. Аз още гледах света с нейните очи, а тя често беше ми разправяла, че ако обидиш италианец дори не нарочно, той ще забие ножа в гърба ти. Това са буквално нейните думи: „ножа в гърба ти.“

Наистина сутринта аз горях от желание да видя как Черния Мат ще убие Том Морисей, но сега бях далеко от желанието да доставя това удоволствие на танцуващите: да се изправя пред тях с нож, който ще стърчи в гърба ми. По онова време още не знаех разликата между теорията и практиката и мнението на майка ми за обичаите на италианците беше за мене закон. Пък и самият аз бях чувал нещичко за законите на гостоприемството, които не бива да се нарушават. Буйният и жесток италианец гостоприемно ме черпеше с вино; ясно е, че ако не приема неговата почерпка, той ще се обиди и ще ми забие ножа — това е също така вероятно, както това, че конят без друго ще ме ритне с копитото си, ако се доближа подире му. Очите на този италианец (той се казваше Пиетро) бяха именно такива страшни и черни, както ги описваше майка ми; в нашето семейство очите на всички бяха сиви или сини, а на ирландците, които познавах, — бледни и така простодушни. Пиетро, изглежда, беше пил доста много; в очите му страхотно бляскаше черно коварство. В тях имаше тайна, неизвестност, а аз бях само на седем години и можех ли да постигна техните опасни намерения? Аз видях в тях смъртта и отклоних предложеното ми вино със страх. В очите на италианеца се появи израз на строга повелителност. Той тикна чашата по-близо до мене. Какво ми оставаше да правя? Неведнъж после през живота си аз наистина гледах смъртта в очите, но нищо не може да се сравни с онзи смъртен ужас, който изпитах тогава.

Поднесох чашата към устата си и лицето на Пиетро се проясни. Аз се зарадвах — значи, той няма да ме убие. Това беше добре, обаче виното не беше добро. Беше кисело младо вино, на вкус много по-лошо от бирата. Очевидно приготвено е било от някакви остатъци от грозде. Когато трябва да пиеш противно на вкус лекарство, най-добре е да го изпиеш наведнъж. Така постъпих и аз с виното: отметнах глава и го изпих на един дъх. Стори ми се, че огън обгори вътрешностите ми и употребих големи усилия, да не се повърне виното назад.

Едва сега, когато си припомням този случай, аз съм в състояние да си изясня защо това така силно порази Пиетро. Той ми наля пак и доближи към мене чашата през масата. Изпълнен със смъртен ужас, аз изпих на един дъх и тази чаша. Пиетро се вцепени. Какво е това чудо! Трябва да покаже и на другите това чудо-дете. Той повика друг един италианец, млад и мустакат, който се казваше Доминико. Той ми наля пълна чаша. Какво не прави човек, за да избегне смъртта? С извънредни усилия надделях естественото съпротивление на стомаха си и изпих отвратителното питие.

Доминико никога през живота си не е виждал такова герой-дете. Той на два пъти ми поднася пълна до върха чаша и гледаше с любопитство как аз я изпразвах. Другите също бяха привлечени от това зрелище. Около масата се насъбраха купчина италианци на средни години, които не танцуваха и не можеха да говорят английски с ирландските момичета. Те всички бяха мургави хора с много свиреп вид, с червени ризи, с широки пояси. Бях чувал, че всички носят големи ножове. Те се натрупаха наоколо ми като шайка разбойници, а Пиетро и Доминико демонстрираха пред тях моите необикновени способности.

Нищо подобно не щеше да стане, ако аз бях малко по-глупав и по-малко надарен с фантазия или бях мъничко по-упорит. Младежта, която бе дошла с мене, танцуваше и никой не можеше да се застъпи за мене. Не зная какво количество вино изпих тоя ден. В спомените си имам представата, че стоя сред купчина убийци и, разтреперан от страх, изпразвам безброй чаши с огнената течност. Струваше ми се тогава, че виното, колкото и да е противно, все пак е по-малкото зло, отколкото ножът, а аз исках да живея, каквото и да става.

Сега, понеже съм опитен пияч, аз съм в състояние да си обясня защо тогава не съм изгубил съзнание и паднал на земята. Казах вече, че страхът бе ме сковал и парализирал членовете ми. Аз бях способен само механично да поднасям към устата си чашата с вино. От страх не съм могъл и да повърна, защото и вътрешностите ми са били парализирани от страха. Ясно е защо италианците се чудеха на това момче-феномен, което си налива чаша след чаша с невъзмутимостта на автомат.

Смело мога да кажа, без да се хваля, че подобно зрелище те не бяха виждали.

Време беше да се разотиваме. Ергените танцувачи започнаха да правят такива скокове, че по-скромните момичета решиха да си оливат. На вратата се срещнах с моята „дама“, която беше съвсем трезва. Нея я забавляваше как мъжете се полюляват, като се мъчат да вървят редом с момичетата — тя започна да подражава техните движения. Това се хареса и на мене и аз последвах нейния пример. Но щом започнах да правя движения, алкохолните пари също се раздвижиха и ме удариха в главата. Аз от самото начало бях по-естествен от нея. Подир няколко минути сам се чудех на себе си. Един момък, клатушкайки се, отиде при канавката, постоя пред нея със сериозен и замислен вид, полюля се и падна вътре. Това ме разсмя много. Последвах примера му и също отидох при канавката. Мъгла покрива вече онова, което стана по-нататък. Помня само, че момичетата ме измъкнаха от канавката и при това лицата им бяха разтревожени.

След това вече не исках да подражавам на пияните и моето весело настроение се изгуби, очите ми се замъглиха, усещах липса на въздух и затова отварях широко уста и се мъчех да поема колкото е възможно по-дълбоко. Момичетата ме държаха, но краката ми бяха натежали. Алкохолът стискаше сърцето ми и биеше в мозъка ми като с тояга. Очевидно съм имал много здрав организъм; иначе няма никакво съмнение, че щях да умра от голямото количество вино, което бях изпил.

Във всеки случай сега знам, че тогава съм бил по-близо до смъртта, отколкото са си представяли изплашените момичета. Аз чувах как те се обвиняваха една друга; някои от тях плачеха — дали за себе си, дали за мене, или за недостойното поведение на ергените. Но това не ме интересуваше. Аз се задъхвах, въздухът не ми достигаше. Мъчително ми, беше да се движа и все пак момичетата настояваха да вървя, а до дома имаше четири мили. Четири мили! Помня, че замъглените ми очи виждаха малкото мостче на пътя; струваше ми се, че то е страшно далеко, а всъщност до него имаше само сто крачки. Когато стигнахме до моста, аз паднах и останах да лежа на гърба си, задъхан. Момичетата се мъчеха да ме вдигнат, но аз лежах като дърво. Техните тревожни викове привлякоха вниманието на Лари, пиян седемнайсетгодишен момък, той се опита да ме свести и за тази цел скочи на гърдите ми. Като в мъгла помня това и виковете на момичетата, когато го пъдеха. След това вече нищо не помня, но после узнах, че Лари паднал от моста и там пренощувал.

Когато дойдох на себе си, беше тъмно. Занесли ме у дома в безсъзнание и ме сложили в леглото. Обхвана ме лудост от пиянство. Всички ужаси, запазени в детския ми мозък, се въплътиха в мъчителни кошмари. Виждах убийства, бягах от убийци. Крещях и се биех с тях. Страданията ми бяха ужасни. Като идвах в съзнание след припадъците на безумието, чувах гласа на майка си: „Горкото дете, то ще полудее.“ Изпадайки пак в безпаметство, аз отнасях със себе си тази идея и се виждах в лудницата, където служителите ме биеха, а лудите крещяха наоколо ми.

На моето въображение бяха силно подействали разказите на големите за вертепите в китайския квартал в Сан Франциско. В бълнуванията си аз блуждаех дълбоко под земята в тия вертепи и там, зад железните врати, се измъчвах и хиляди пъти умирах.

И когато намирах баща си седнал при някоя маса да играе с китайците карти за цели купища злато, изливах негодуванието си в потоци най-диви ругатни. Ставах от леглото, отблъсквах ръцете, които ме задържаха, и обсипвах баща си с отчаяни ругатни; всичката невъзможна кал, която се промъква в ума на детето, която то слуша от възрастните в условията на примитивния селски живот, бе ме просмукала цял; и макар че никога не се осмелявах да произнасям гласно тези ругатни, сега те се изливаха от устата ми на цели потоци — аз проклинах баща си, който седеше в подземието и играеше на карти с дългокосите и дългонокти китайци.

И сега не мога да разбера как организмът на седемгодишното дете можа да понесе напрежението на тази нощ, как не се разкъса сърцето ми, не се разпука мозъкът ми. Как моите седемгодишни артерии и нервни центрове издържаха тези ужасни пароксизми, които ме разтърсваха цял.

Тази нощ у дома никой не легнал да спи. Онзи юнак, който бе останал да спи под моста, сигурно не е бълнувал така и не е имал такива кошмари. По всяка вероятност той само е спал тежък сън, а сутринта е почувствал, че членовете му са вдървени и че в душата му е кисело. Сега той, ако е жив, сигурно дори не помни тая нощ. То беше за него само един инцидент. Аз помня с всички подробности, макар че това беше преди трийсет години, ония мъки, които преживях.

Дълго време бях болен и след този опит аз вече щях да треперя пред цар Алкохол и да се страхувам от него като от огън, та дори майка ми да не беше ме поучавала. Този случай създаде на майка ми много огорчения; тя постоянно ми се караше и казваше, че съм постъпил много лошо и че съм забравил всичките нейни наставления. В мое време не се допускаше да възразяваш на родителите си, пък и как бих могъл да й открия, че именно нейните наставления бяха виновни за онова, което стана. Ако тя не бе ме научила да се страхувам от италианците, не бих помислил да пия отвратителното им питие. После, когато пораснах, аз й обясних как бе станала тази работа.

Когато още лежах в леглото, но започнах вече да идвам на себе си, у мене се бореха чувства. Аз усещах, че съм извършил лоша постъпка, но в същото време долавях, макар и смътно, че и с мене също бяха постъпили зле. Ясно беше за мене само едно — никога няма да туря в устата си нито капка спиртно питие. Куче, което се страхува от водата, не се бои от нея така, както аз тогава се боях от алкохола.

Но и този ужасен опит не ми попречи все пак да вляза в приятелски отношения с цар Алкохол. Всичко наоколо ме тласкаше към него. Най-напред всички възрастни, освен майка ми, която беше винаги праволинейна, се отнасяха към този случай с мене като с едно забавно приключение и не виждаха в него нищо позорно за мене. Младежите — момичета и момчета — също разправяха случката със смях и със смях си спомняха как Лари скочил на гърдите ми и как после паднал под моста; спомняха си различни епизоди: как едно момче нощувало някъде на пясъка, а друго — в канавката. Това не се смяташе позорно; напротив, в това виждаха известно юначество, а целият случай се представяше като един ярък епизод в монотонния трудов живот на нашата еднообразна, постоянно покрита с мъгли местност.

Ирландците ме тупаха по рамото, като си спомняха този случай, а Пиетро, Доминико и другите италианци хвалеха моята издържливост; в края на краищата аз започнах да се чувствам нещо като герой. Пиянството изобщо не се смяташе за нещо позорно. Всички пиеха и в цялата местност нямаше нито един абсолютно трезвен човек. Дори с нашия учител, побелял човек на петдесет години, имаше често случаи, когато той, след като бе се поборил с цар Алкохол и претърпял поражение, на другия ден не идваше на училище. Затова моето въздържане от алкохол имаше в основата си не съображения от морален характер, а чисто физиологически причини — аз чисто и просто не го обичах.

Глава 5

Физическото отвращение от алкохола е било моя характерна особеност през целия ми живот; в края на краищата аз винаги успявах да го надделявам, но и до днешен ден съм принуден да се боря с това отвращение. Мене не ми харесва вкусът на алкохола, а към вкуса трябва човек да се отнася с доверие, защото той именно знае кое е полезно и кое вредно за организма. Но хората ценят в алкохола не онова, което той дава на организма, а онова, което дава на мозъка; ако при това организмът страда — няма какво да се прави.

Макар да имам отвращение към алкохола, все пак с кръчмата са свързани спомени за най-приятни преживявания от моето детинство. Помня как веднъж пътувах в талига, пълна с картофи; краката ми бяха изтръпнали от дълго седене в неудобно положение, конете тежко стъпваха из песъчливия труден път, беше ми досадно и с удоволствие си представях как ще спрем пред кръчмата в Колма; баща ми го очакваше там почерпка, а мене — сладко сухарче, а то беше за мене необикновено лакомство. Славно нещо е кръчмата. Из пътя аз ще гриза сухара и ще проточа това удоволствие цял час. Отгризвам по едно малко късче, като гледам при това да не изроня нито една трохичка, и дълго време го дъвча, докато късчето най-сетне попадне някак незабелязано в гърлото ми, без ни най-малки усилия от моя страна.

Много ми се харесваха кръчмите, особено в Сан Франциско. Там имаше много вкусни работи, които можех да вземам безплатно — някакъв необикновен хляб, вкусни сухарчета, колбаси, сирене и сардинки — деликатеси, съвсем непознати между оскъдните селски потреби. В една кръчма, помня, кръчмарят ми поднесе чаша сладък сироп със сода. Той не взе пари от баща ми за това, той просто му оказа една любезност и оттогава аз смятах този кръчмар за най-добрия човек на света. Бях тогава седемгодишно дете и никога вече не го видях; но той стои като жив пред очите ми. Кръчмата беше в южната страна на Пазарната улица в Сан Франциско. Наляво от вратата беше тезгяхът, до дясната стена стоеше дълга маса със закуски, които се даваха без пари, а срещу вратата бяха наредени пред буренца с бира кръгли маси и столове. Кръчмарят беше със светли коси и сини очи, носеше черно копринено таке и кафена кардиганска куртка. Точно помня дори мястото, където стоеше бутилката с червения сироп, от който ме почерпи. Той водеше безкрайни разговори с баща ми, а аз в това време пиех глътка по глътка вкусното питие и благоговеех пред него. Дълги години след това си спомнях за него с чувство на най-искрена симпатия.

И така, макар че първите ми две срещи с цар Алкохол ми донесоха толкова много страдания, аз не преставах да се срещам с него и той винаги ми подаряваше по една приветлива усмивка. С кръчмите аз можах да се запозная от най-ранно детинство и ги познах откъм най-добрата им страна. Обществените учреждения, магазините и къщите на частни лица бяха за мене недостъпни — те не ми предлагаха да вляза, да се стопля и да опитам храната на боговете от дългата маса до стената. Техните врати бяха винаги затворени, а кръчмите гостоприемно се отваряха пред мене. Из широките оживени улици на града и по шосетата вред намирах в изобилие кръчми, които гостоприемно светеха със силни светлини. Зиме в тях беше топло, а лете — прохладно. Чудно място е кръчмата — няма какво да се приказва.

Когато бях на десет години, родителите ми решиха да напуснат земеделието и да се преселят в града. Аз започнах да продавам вестници. Имаше две много важни причини, които ме накараха да заловя тази работа: нуждата от пари, първо, и нуждата от движения на чист въздух, второ. Бях намерил в града една безплатна библиотека и започнах да чета непрекъснато, така че у мене се разви малокръвие. В нашата ферма книги нямаше, но случайно ми бяха попаднали четири книги, които препрочитах безброй пъти. Те бяха: биографията на президента Харфилд, пътешествие из Африка на Пол да Шалю, някакъв роман от Уйда, на който бяха откъснати последните четиридесет страници, и най-сетне „Алхамбра“ от Ървинг, която ми даде да чета нашият учител. Срамежливостта ми попречи да поискам от него и друга, когато му върнах „Алхамбра“, а той сам не се досети да ми даде. Из пътя на връщане плаках горчиво, а пътят беше дълъг — три мили. Дълго време се надявах тайно, че той все пак ще ми даде още някоя книга; няколко пъти се решавах да заговоря за това, но все пак не можах да намеря смелост.

А когато се преселихме в Оукланд, аз открих в библиотечните полици цял мир, нов, интересен. Там имаше хиляди книги и всички бяха не само не по-лоши от ония, които бях чел, но някои дори бяха много по-интересни. Библиотеките по онова време още не се отличаваха с подбор на книги специално за детско четене и затова често попадах в небрано лозе.

Веднъж, като се помамих от заглавието „Приключенията на Перегрин Пикл“, аз го написах на бележка и библиотекарят ми даде един дебел том съвсем несмилаеми съчинения на Смолет. Аз четях безразборно, но най-много обичах историята и романите с приключения, а особено се зачитах в пътешествията. Четях от тъмно до тъмно — и легнал в леглото, и седнал при масата, и из пътя за училището, и из пътя към дома, четях във време на междучасията, които другите деца запълваха с игри. Свърши се с това, че ме хвана силно нервно разстройство и се явиха нервни треперения. На всички казвах: — „Махнете се, вие ме нервирате.“

И така на десетгодишна възраст аз се озовах на улицата като вестникопродавец. За четене сега оставаше малко време: трябваше да се върши работа, а свободното време отиваше за упражнения по бокс и за бой с момчетата. Интересуваше ме всичко, което можеше да ме развие пластично. Кръчмите както по-рано ме привличаха и аз обичах да продавам там вестници. Всички кръчми по близките улици ми бяха познати. В един квартал от дясната страна на Бродуей, между Шеста и Седма, от единия ъгъл до другия бяха наредени цяла серия кръчми.

Животът в кръчмите носи особен характер. Там говорят високо, без да се стесняват, смеят се също високо и всичко там е в голям мащаб. Този живот не прилича на монотонното всекидневие, лишено от каквито и да било събития. Тук животът е пълен със завладяващ интерес, понякога дори много завладяващ, когато започнат да се чуват удари, пролее се кръв и на сцената се явят полицаи. По това време моята глава беше натъпкана с описания на най-невероятни произшествия по суша и по море, героични сражения, всякакви кървави сблъсквания и затова лесно е да се разбере, че такива зрелища привличаха вниманието ми.

Да продаваш вестници е досадна работа, но зрелищата, които ми предлагаше кръчмата — като например някой мъртво пиян човек, изтегнат на масата, — изпълняха душата ми с възторг и удивление.

Освен това кръчмите имаха пълно право на съществуване. Тяхното съществуване бе санкционирано от управниците на града. Някои момчета наричаха кръчмата страшно място, но правеха това, защото нямаха за нея никаква представа. Впрочем кръчмата може да се нарече страшна, или другояче казано, тя е страшно интересна, а всичко страшно притежава неотразима притегателна сила.

На нас внушават страх корабокрушенията, войните и морските разбойници. Но кажете ми, за бога, кое момче със „здрав дух в здраво тяло“ не би пожелало с всичката сила на духа си да преживее приключение?

В кръчмите аз се срещнах с редакторите и сътрудниците на вестниците, със съдии и адвокати, които познавах по лице и по име. Тяхното присъствие даваше висша санкция на съществуването на кръчмата. Това ме утвърждаваше в моята привързаност към кръчмата: щом и такива хора я посещават, значи в нея има нещо наистина хубаво; не току-тъй те се лепят около кръчмата като мухи на мед.

В моите очи светът беше тогава безгрижен и светъл и скръбта още не ми беше позната. Затова ми беше чужда догадката, че хората търсят и намират в кръчмата забрава от скърбите и отдих от монотонната работа и тежките грижи.

Сам аз рядко пиех по онова време. В промеждутъка между десетата и петнайсетата си година само няколко пъти пих по една чашка, макар че прекарвах много време по кръчмите между пияниците. Не пиех, защото не ми се харесваше вкусът на алкохола. През това време опитах няколко занаята — разнасях лед, бях слуга при един кегелбан и метях подовете на извънградски танцувални салончета.

В продължение на цяла година носих вестник в една кръчма на ъгъла на Телеграф авеню и Трийсет и девета улица. Стопанката беше весела и добродушна жена на име Джози Харпер. Когато в края на месеца Джози Харпер ми плащаше за вестника, тя ми предложи чаша вино. Беше неудобно да откажа, но след този случай аз гледах да идвам за пари във време, когато на тезгяха не беше стопанката, а нейният помощник.

Когато постъпих на работа при кегелбана, стопанинът на това заведение според обичая ни повика няколкото момчета при тезгяха и ни предложи всеки да си поръча, каквото иска. Други поискаха бира, а аз си поръчах джинджър. Момчетата ми се изсмяха, а стопанинът ме погледна изпитателно, но все пак отвори бутилка джинджър. Сетне, когато се върнахме на работа, момчетата ми обясниха, че господарят е в загуба от мене: бутилка джинджър струва по-скъпо, отколкото чаша бира, и затова ако искам да продължавам да работя там, ще трябва да пия бира. Пък бирата е и повече хранителна, отколкото джинджъра и след нея се работи много по-леко. Ща-не ща трябваше оттогава да пия бира, но съвсем не можех да разбера защо хората я харесват. Винаги ми се е струвало, че нещо й липсва.

Наистина по онова време на живота си аз обичах само сладките неща. За пет цента можеше човек да си купи пет тъй наречени „оръдейни снаряди“ — пет вкусни големи бонбона, които можеш да смучеш в продължение поне на един час. Освен това имаше един мексиканец, който продаваше големи сладки, които се точат — цяла тухла от това сладко струваше пак пет цента. С един такъв къс можеше човек да се занимава не по-малко от три часа. Много пъти аз обядвах с това сладко. Виж, това наистина беше хранително нещо, а не като бирата.

Глава 6

Дойде момент, когато трябваше още веднаж да премеря силите си с царя Алкохол. На четиринайсетгодишна възраст, когато бълнувах за различни приключения и морски пътешествия и мечтаех за тайнствените острови на тропическите страни, аз се снабдих с една малка лодка с платна, с която се разхождах из Оукландския лиман и из залива на Сан Франциско. Искаше ми се да замина в далечно плаване, да се махна от глупавото еднообразие на моя живот. По това време аз бях млад дивак, цъфтящ юноша с наклонност към романтика и приключения и исках да живея свободен и волен живот между смели и свободни хора. По същото време бях далеч от мисълта, че алкохолът играе такава видна роля в този живот.

Веднаж, когато се готвех да вдигна платната на моята лодка, към мене се доближи един младеж на около седемнайсет години. Той каза, че името му е Скоти, че бил избягал в Австралия от някакъв английски кораб, пристигнал с друг в Сан Франциско и сега иска да постъпи на някой китоловен кораб. От другата страна на залива, между китоловните кораби, стои на котва яхтата „Айдлер“, там служи като пазач един моряк от китоловния кораб „Бонанса“. Не бих ли се съгласил да го превозя с моята лодка до яхтата, за да може да поговори с моряка?

Дали да го превозя? Бях слушал толкова много за тази яхта „Айдлер“, която носела контрабанда опиум на Сандвичевите острови. А морякът, който я пазеше, винаги бе възбуждал у мене силна завист: шега ли е това, той може да не си отива никак у дома, той по цели дни прекарва на „Айдлер“. А аз трябваше всяка вечер да се връщам на сушата. Макар че беше само на деветнайсет години, той ми изглеждаше герой. Когато минавах с лодката си покрай неговата яхта, той нито веднаж не ме дори поглеждаше. Значи, аз трябва да превозя този избягал моряк на яхтата „Айдлер“, която се занимава с контрабанда! Разбира се, ще го превозя!

На яхтата чуха нашия вик. На палубата излезе един моряк и ни покани да се качим горе. Когато се допирахме до кораба, аз поисках да покажа, че съм опитен моряк, и се погрижих моята лодка да не одраска бялата боя на яхтата, после я вързах с едно дълго въже на борда и се спуснахме долу. Тука за пръв път видях вътрешността на кораб. На една стена на каютата висяха дрехи, които издаваха не съвсем приятна миризма. Но какво от това? Не беше ли това същинското моряшко облекло: кожени куртки, подплатени с велветин, сини куртки от тъй нареченото лоцманско сукно, зюйдветки, високи ботуши и непромокаеми наметки.

От пръв поглед се хвърляше в очи, че всичко тука се свежда главно към грижата да заеме колкото може по-малко място: пейките бяха тесни, масите — сглобяеми, долапчетата — невероятно малки. На медни пръстени висяха лампа и компас. В ъгъла лежаха небрежно сгънати карти, на стената висеше календар, забоден с пергел, на друго място висяха сигнални флагове, наредени в азбучен ред. Най-сетне аз можах да видя истински живот. Аз седях като равен между един китоловец и един избягал английски моряк.

Двамата младежи поискаха да ми покажат, че те са възрастни мъже. Китоловецът забеляза, че не е зле да пийнем малко, а Скоти извади от джоба си няколко сребърни и никелови монети и ги хвърли на масата. Китоловецът отиде с празна бутилка до някакъв вертеп (легални кръчми в околността нямаше) и подир известно време се върна със същата бутилка, напълнена с евтино уиски. Ние започнахме да пием направо от чашите. Нима бива да се посрамя пред моряка и китоловеца? По начина, по който пият, отведнъж се вижда, че те са възрастни мъже. И аз се мъчех да не оставам назад от тях в опустошаването на бутилката долнокачествено уиски, макар че, по съвест казано, никога не бих дал за него моите прекрасни сладки. Всяка глътка предизвикваше у мен тръпки, но аз понасях това стоически и не давах да се разбере.

Докато се мръкне, ние успяхме да донесем от брега не една бутилка уиски. Аз имах в джоба си само двайсет цента, но стоически ги похарчих всички, макар и не без вътрешно съжаление: с тези пари можех да купя толкова сладки! Алкохолните пари започнаха да замъгляват главите ни. Скоти и китоловецът говореха за нос Хорн, за ураганите, които свирепстват в устието на Лаплата, за мусоните, тайфуните и за приключенията на китоловците между ледовете.

— В ледената вода съвсем не може да се плува — казваше китоловецът. — Моментално те свиват тръпки и отиваш към дъното. Ако китът обърне лодката, единственото спасение е да легнеш по корем върху веслото и тогава няма да потънеш, когато студът те свие одве.

— Разбира се — повтарях аз с такъв тон, че никой не можеше да се съмнява, че аз ще се занимавам с ловитба на китове в Ледовития океан и ще плувам върху весло.

Съветът на този китоловец помня и до днешен ден.

Отначало не влизах в разговора — бях момче и още не беше ми се случвало да плавам в океана. Аз само слушах мълком как разговарят помежду си изпитаните морски вълци и се мъчех да се сравня с тях в пиенето. Но резултатът от алкохола започна да личи. Думите на Скоти и на китоловеца ми действаха като пориви на свеж вятър и аз се пренесох с въображението си в дивия безумен свят на безкрайните приключения.

Ние се разпуснахме. Сдържаността и мълчаливостта ни изчезнаха. Почувствахме един към друг най-гореща симпатия и тържествено се заклехме отсега нататък да плаваме само заедно. Китоловецът без всякакво самохвалство ни разправи за множество свои несполуки; Скоти заплака, като си спомни своята стара майка, която живеела в Единбург: той каза, че тя била от голям, но изпаднал род, с големи лишения за себе си успяла да спести нужната сума за заплащане неговото учене на кораба, като се ласкаела от надеждата, че той ще стане някога капитан, а сега ще се разочарова, като узнае, че нейният син е дезертьор и че трябва да служи на друг кораб като прост моряк…

За да покаже, че всичко това не е измислица, Скоти извади от джоба си писмо и започна да пролива над него горчиви сълзи; ние присъединихме нашите сълзи към неговите и се заклехме, след като спечелим пари на китоловния кораб „Бонанса“, да отидем заедно с него в Единбург и да дадем на добрата старица целите си заплати.

Цар Алкохол ми помогна да победя моята срамежливост и мълчаливост и аз започнах да разправям на новите си познати за моите приключения в залива на Сан Франциско — как съм тръгвал с мъничката си лодчица, когато свирепства такъв ураган, че дори големите кораби не се решават да отплават. След това аз, или по-право въплътеният в мене цар Алкохол, се похвалих пред Скоти, че той може да е добър моряк, но в управляването на лодка с платно аз съм готов да му дам сто напред.

Това не беше измислица: аз наистина знаех добре да управлявам лодка с платно. Но ако не беше се вселил в мене цар Алкохол, за нищо не бих се разхвалил така.

Скоти, у когото също бушуваше опиянението, се почувства, разбира се, обиден от моите думи. Но аз не се уплаших от това. Щом дойде работата дотам, аз ще набия моряка-дезертьор, та макар да е на седемнайсет години. Ние скочихме на крака, като готови за бой петли, но китоловецът ни смири, като наля още по чаша и ние моментално изстинахме, и се помирихме, и пак започнахме да се прегръщаме и да се кълнем, че ще бъдем приятели, както направиха някога Черният Мат и Том Морисей в Сан Матео. Споменът за тях ме убеди окончателно, че съм съвсем възрастен мъж, макар че съм само на четиринайсет години.

Разбира се, пиенето завърши с моряшки песни. Пееха Скоти и китоловецът, а аз им пригласях. Тука, в каютата на „Айдлер“, аз за пръв път чух: „Вятърът събаря“, „Облаци“ и „Уиски, Джон, уиски!“ Аз блаженствах. Да, ето, това е истински живот. Не е като еднообразните дни в Оукландския лиман, глупавото разнасяне на вестници, на лед и нареждането на кеглите. За мене бе достъпен целият огромен свят, пред мене лежаха открити всички пътища и царят Алкохол разпали фантазията ми и ми рисуваше в примамлива перспектива всичките приключения, които ми беше писано да преживея. Ние оставихме назад делничното и се чувствахме мъдри, силни и великодушни като млади богове.

След като минаха няколко години, аз ще кажа сега съвсем искрено, че ако цар Алкохол бе способен да държи човека за дълго в такова състояние, аз нямаше да бъда трезвен нито една минута от живота си. Но на тоя свят трябва за всичко да се плаща: за подема на духа ние заплащаме с упадък на духа, за издигането — с падане, за въобразяваното величие — с унижение и срам, за моментите, когато се чувстваш бог, — с моменти, в които се чувстваш пълзящо животно. Когато искаме да сгъстим цели дни и седмици скучна проза в един момент на издигаща духа поезия, принудени сме да заплащаме всичко това с лихвата.

Интензивността и продължителността са също такива непримирими врагове, както водата и огънят. Те взаимно се унищожават. Могъщият вълшебник цар Алкохол е също така подчинен на законите на органичната химия, както и ние, простите смъртни. Ние заплащаме за всяка маратонска победа на нашата нервна система и царят Алкохол няма такава власт, че да ни освободи от разплатата. Той може да ни даде минута подем, но да го продължи не е в неговата власт; ако беше другояче, всички биха му се молили.

За тези изблици на подем ние сме принудени да заплащаме скъпа цена.

Впрочем всичко това можах да разбера по-късно. Тези мисли бяха чужди на четиринадесетгодишното момче, което седеше в каютата на „Айдлер“ с храбрия китоловец и беглеца-моряк, вдъхваше острата миризма на моряшките дрехи, които издават разнообразни морски аромати, и ревеше от цяло гърло моряшки песни.

Аз имах здрав организъм и стомах на щраус, способен да мели и камъни. Затова още се държах юнашки, когато Скоти пропадна. Езикът му започна да се заплита, той не намираше думите, които му трябваха, а онези, които произнасяше, приличаха на някакви нечленоразделни звуци. Мъгла обви съзнанието му, очите му станаха мътни, а погледът му стана безсмислен. Мускулите му също не се подчиняваха вече на мозъка. Той искаше да пие още, но чашата се изплъзна от ръцете му и падна на пода. След това видях зачуден как Скоти изплака, довлече се криво-ляво до пейката и падна на нея като труп. Подир минута каютата бе огласена от високото му хъркане.

Аз и китоловецът продължавахме да пием и се подсмивахме отвисоко над бедния Скоти. Ние изпихме още една бутилка, като се вслушвахме в хъркането на по-малко издържливия наш другар по чаша. След това дойде ред да се повали на пейката й китоловецът, така че аз единствен се почувствах световен шампион.

Аз, или по-право цар Алкохол, се пукнах от гордост. Чувствах се възрастен мъж. Тъкмо що пих в компанията на възрастни опитни мъже и излязох по-издържлив от тях. Аз стоя твърдо на краката си, докато те се търкалят по пейките като трупове. Излязох на палубата, за да освежа с пресен въздух възпалените си дробове. След този случай аз се убедих, че имам яка глава и здрав стомах. По онова време много се гордеех с тези предимства, но по-късно промених мнението си с диаметрално противоположно. Какво щастие да не бъдеш в състояние да изпиеш повече от две чашки и да се опиваш от тях дотолкова, че виното да не иска повече да отива в гърлото ти! Много по-лошо е, когато човек е в състояние да изпие много чаши и да остава в състояние ни рак, ни риба, когато е необходимо да пие, да пие, за да получи най-сетне „търсения удар с бич“.

Слънцето вече залязваше, когато излязох на палубата. Можех да остана тая нощ на яхтата. Пейки имаше за всички. Но исках да се държа като истински мъж. Там беше моята лодка. Вятърът се засилваше, появиха се белите зайчета и на изхода от залива ясно личеше течението на отлива. Аз слязох в лодката, дигнах платното, седнах при кормилото и потеглих. Вълните блъскаха лодката насам и натам като треска, обливаха ме от глава до крака, но аз бях силно възбуден и пеех песни. В този момент аз не бях четиринайсетгодишно момче, което води сънлив живот в град Оукланд. Аз бях мъж, бог и стихиите ми бяха подвластни.

Отливът бе оголил онова място при пристанището на лодките, което по-рано непокрито с вода; сега то представляваше покрито с тиня пространство, приблизително до сто ярда.

Аз спуснах платното и започнах да отблъсквам лодката с веслото. И тогава се убедих, че мишците ми се подчиняват вече на волята на цар Алкохол, а не на моята. Изгубих равновесие и паднах с главата надолу право в тинята, като се закачих за някакъв железен предмет, и раних ръката си. Изправих се с мъка на крака, озърнах се безсмислено наоколо и се убедих, че наистина съм пиян. Хе, какво от това! Оттатък залива оставих двама силни, опитни моряци в безчувствено състояние, а аз изпих не по-малко от тях и все още стоя на краката си. Реших да отида до брега пешком и тръгнах, като подтиквах лодката и пеех от цяло гърло.

Разбира се, разплатата не се забави.

В продължение на два дни бях болен, раничката на ръката ми започна да се подува. Цяла неделя чувствах болки в ръката и с мъка се обличах и събличах. Зарекох се, че това няма вече да се повтори. Не си струва мъката. За един кратък миг интензивен живот не си струва да се разплащаш с дълъг период песимизъм и тежки физически страдания.

Когато поднових плаванията си с лодката, гледах да бъда по-далечко от „Айдлер“. Скоти съвсем не се виждаше, а китоловецът продължаваше да стои в яхтата, но гледах да не се срещам с него. Струваше ми се, че той пак може да ме съблазни да пием, като извади някое стъкло уиски от джоба си.

Но цар Алкохол притежава могъщо обаяние: аз си спомнях пиянството на „Айдлер“ като един от най-ярките моменти в моя скучен, монотонен живот и на драго сърце повтарях в паметта си всичките му подробности. Бях събрал много нови и интересни сведения, например за живота на Скоти и майка му, чух интересните разкази на китоловеца за приключения, които ме смайваха. Пред мене се откри нов свят, нови перспективи, които ми изглеждаха не по-малко достъпни за мене, отколкото за моите другари по чаша. Отдаде ми се случай да видя човешката душа възвисена, и в това число моята собствена, и бях в състояние да оценя нейните богати възможности.

И досега помня добре този епизод — ярко петно в моя монотонен живот в Оукландското пристанище. Винаги си го спомнях с удоволствие, но заплатих много скъпо за него и не исках да се повтори. Започнах пак да намирам прелестни „оръдейните; снаряди“ и мексиканските сладки. Това за сетен път потвърждава, че имам напълно здрав и нормален организъм, който в самото си същество е враждебен на алкохола.

Аз не само не обичах алкохола — той ми беше противен. И все пак всичко се слагаше така, че систематично се запознавах все по-близо и по-близо с цар Алкохол, така че трябваше в края на краищата радикално да променя мнението си и да започна да го превъзнасям като мой най-добър приятел и покровител. Аз не го обичам и сега, той и сега не предизвиква нищо друго у мене освен отвращение, но все пак той е мой приятел… Странен приятел, разбира се.

Глава 7

Щом навърших петнайсет години, постъпих в една консервна фабрика. В продължение на няколко месеца работех не по-малко от десет часа в денонощие. Ако към десет часа работа при машината се прибави един час за обед, време за отиване от дома до фабриката и от фабриката у дома, за обличане сутрин и за закуска, за вечеря, събличане вечер и лягане в леглото, от двайсет и четирите часа мъчно можеш да скроиш девет часа, които са потребни на едно здраво момче, за да се наспи. От тези девет часа, вече легнал, когато очите сами се затварят, аз се изхитрях да откъсвам време за четене.

Но често се случваше, че свършвах работата си не по-рано от полунощ. Понякога ми се случваше да работя по осемнайсет и по двайсет часа наред. Веднаж работих при машината без прекъсване в продължение на трийсет и шест часа. Имаше седмици, когато свършвах работата си не по-рано от единайсет часа, отивах си у дома и лягах да спя в единайсет и половина, а сутринта ме събуждаха в пет и половина. Обличах се, закусвах и тръгвах за работа, за да успея преди свирката в седем часа.

Тогава вече не можеше да се откъсва време за четене на моите любими книги. Какво можеше да направи цар Алкохол с такъв усърден работник, с такъв петнайсетгодишен стоик? — Всичко, каквото щеш. Ей сега ще ви докажа.

Аз си зададох въпроса: нима смисълът на живота е в това — да бъдеш работен добитък? Не бях видял нито един кон в Оукланд, който да работи толкова часа, колкото работех аз. Спомних си за моята лодка, която лежеше без работа в пристанището, облепена с раковини; спомних си вятъра, който свиреше всеки ден в залива, изгревите и залезите на слънцето, които никога вече няма да видя; соленият мирис на морето, допирането на солената вода до тялото ми, когато се къпех в морето. Спомних си цялата красота и обаяние на радостите, които сега ми се отнемаха. Имаше само един начин да се отърва от тази убийствена работа. Трябва да отида в морето. Трябва да си изкарвам хляба в морето. А пътят към морето неизбежно води към познанство с цар Алкохол. Аз не знаех това. Но когато го узнах, все пак имах достатъчно кураж да не се върна обратно при своята скотска работа с машината.

Аз исках да бъда там, където вее свежият вятър на приключенията. А вятърът на приключенията гони лодките на пиратите на стриди по продължението на целия залив Сан Франциско, от стридните плитчини до градските корабостроителници, където сутрин идват купувачи, разносвачи и съдържатели на кръчми. Нападението на стридните плитчини беше престъпление, което се наказваше със затвор, шарена арестантска куртка и тежка работа. Но какво от това? Арестантите работят по-малко, отколкото аз работех при машината и в положението на стриден пират и дори арестант имаше много повече романтизъм, отколкото в положението на роб на машината. Разни съображения имах, но най-силно от всички съображения у мене викаше духът на младостта, духът на романтиката и приключенията.

Поговорих на тази тема с мама Джени, моята стара кръчмарка, чиято черна гръд съм сукал като дете. Тя беше по-богата от моите близки. Тя наглеждаше болни и получаваше добро възнаграждение. Дали не би дала назаем малко пари на своя „бял възпитаник“? Да даде назаем ли? Всичко, каквото тя има, принадлежи на мене.

Тогава аз намерих французина Франк, пират на стриди, който както бях чувал, искал да продаде своята гемия с платно „Разъл-Дазъл“, където днес приемаше гости. Гемията в това време стоеше на котва при Аламеда до моста. Той се съгласи да ми я продаде, но ме помоли да почакам до утре, защото днес е неделя и имал на борда гости. Утре ще може да се напише договорът и аз ще стана господар на гемията. Той ме покани да сляза сега долу и да се присъединя към гостите. Компанията се състоеше от двете сестри Меми и Тес, мисис Хадлей, която ги съпровождаше, и двама млади стридари на шестнайсет и на двайсет години — Боб, по прякор Уиски, и Хили, когото наричаха Паяка. Уиски беше пират на стриди, а Паякът търгуваше в пристанището. Меми, племенницата на Паяка, беше известна под името Царица на пиратите на стриди и нерядко беше начело на техните пиянства. Франк, както се научих после, бил влюбен в Царицата, но не се ползвал с взаимност.

Франк реши, че трябва да се полее нашата сделка и ми наля чаша червено вино. Аз си спомних червеното вино, с което бяха ме напоили, още когато бях дете у италианците, и ми се втърси: бирата и уискито ми бяха по-малко противни. Но Царицата ме гледаше в очите и държеше недопитата си чаша в ръка. Това събуди самолюбието ми и аз поисках да й докажа, че макар да съм на петнайсет години, пак съм възрастен мъж, не по-лош от другите. Сестрата на Царицата, мисис Хадлей, и мъжете държаха чашите си в ръце… Аз поисках да докажа, че не съм момче, и изпих чашата си на един дъх.

Дадох на Франк предплата двайсет долара злато и той беше много доволен от сделката. Той наля на всички още по една чаша. Аз реших да не оставам назад: знаех, че стомахът и главата ми са достатъчно здрави и яки, за да издържат дори и цяла седмица пиене. Започнаха да пеят. Паякът изпя арестантската песен „Бостънският крадец“ и „Черната Лулу“; Царицата — „Бих искала да бъда птичка“, а сестра й — „Не обиждайте дъщеря ми“. Веселбата ставаше шумна. Всички пиеха и всяка минута се чукаха, а аз гледах да не допивам чашата си докрай и скришом плисках виното зад борда.

Аз мислех така: всеки човек си има някои странности; очевидно тези хора намират някаква прелест в това противно червено вино… Какво, най-сетне… въпрос на вкус. И аз трябва да се преструвам, че ми харесва, за да не изгубя в тяхното мнение. Добре тогава: нека мислят, че го обичам, а пък аз ще се постарая все пак да пия колкото може по-малко. Царицата внезапно почувства прилив на симпатии към мене: тъй като аз се присъединих към компанията на пиратите на стриди в качеството си на самостоятелен господар. Тя ме покани да се разходим двама на палубата. Тя, разбира се, е знаела, че Франк, който остана долу в каютата, се измъчва от бясна ревност, но аз нямах ни най-малко понятие за това. Малко по малко започнаха да идват при нас отдолу: дойдоха сестра й Тес, Паякът и Боб; сетне дойдоха мисис Хадлей и Франк. Огромната бутилка също се качи горе; всички продължаваха да пият и да крещят — само аз единствен бях трезвен.

Не се съмнявам, че това пиене доставяше на мене много по-голямо удоволствие, отколкото на всички тях. Мен ми харесваше тази бохема — нейният живот така не приличаше на еднообразния трудов живот, който до вчера беше моя съдба. Тука около мене бяха весели, храбри хищници, които не желаят да робуват на машината и да се подчиняват на закона, който стеснява свободата им — храбър народ, който всяка минута рискува свободата и дори живота си. Царят Алкохол ми бе помогнал да се сближа с тези мъжествени свободолюбиви хора.

Вечерният вятър освежи дробовете ми. В канала започна вълнение, от морето започнаха да се връщат кораби и със свирки искаха да се вдигнат подемните мостове. Минаваха буксири и дигаха вълни около „Разъл-Дазъл“. Една гемия със захар се влечеше на буксир в морето. Слънцето се къпеше в развълнуваната вода. Животът беше хубав. Паякът пееше арестантската песен:

Ах, моя Лулу, моя черна и миличка!

Къде си била, моя мъничка Лулу?

Ето го протестиращият дух на метежа, приключенията, романтиката, забранените постъпки, които се извършват смело и благородно. Аз знаех, че утре няма да отида на фабриката при моята машина. Утре вече ще бъда пират на стриди, освободен дотолкова, доколкото е възможно в условията на живота на нашия век и във водите на Сан Франциско. Паякът вече се съгласи да бъде „екипаж“ на моя кораб, а така също и готвач; а на мене ще остане работата на палубата. Утре сутринта ще приготвим запас от провизии и прясна вода, ще вдигнем главното платно, когато духне вятърът и започне отливът, и ще излезем от лимана. Сетне ще отслабим платното и с първия прилив ще отидем към Спаржевите острови, където ще хвърлим котва на няколко мили до брега. Най-сетне ще се осъществи мечтата ми — ще спя на кораб. На другата сутрин ще се събудя в морето. И след това ще прекарвам в морето всичките си дни и нощи.

Когато вечерта французинът Франк спусна лодката, за да изпрати гостите си на брега, Царицата ме помоли да я превозя до брега с моята лодка. Аз не разбрах защо французинът Франк изведнъж се отказа да кара лодката сам и поръча на Боб да откара гостите, а той остана на борда. Аз не разбрах нищо и дори след като Паякът ми подмигна хитро и подхвърли: — Ти, както виждам, не си глупак. — Но как можех аз, петнайсетгодишен хлапак, да разбера, че тоя побелял петдесетгодишен човек е започнал да ревнува от мене своята изгора?

Глава 8

На другата сутрин се срещнахме, както бяхме решили, в една от кръчмите, където се извършваха подобни сделки. Аз броих парите, получих разписката и я скрих в джоба си. Франк почерпи. Аз разбрах, че така е прието, и намерих дори, че е съвсем справедливо, щото част от парите, получени при извършването на сделката, да се похарчат в същото заведение, където е била сключена сделката. Но много се зачудих, като видях, че Франк черпи всички посетители на кръчмата. Че ние с него поливахме сделката — това е ясно. Но защо трябва да се черпят всички други посетители и самия кръчмар, който на това отгоре получава печалба от всяка чаша вино, която изпие? Хайде, нека черпи Боб и Паяка, те са другари, но какво общо имат тука някакви носачи, никому неизвестните Бил Кели и Суп Кенеди?

Заедно с брата на Царицата, Пат, бяхме всичко осем души. Макар че беше много рано, всички поискаха уиски и на мене оставаше да направя същото; аз извиках: — Уиски! — с такъв вид, като че ли за мене това е най-обикновената работа и повтарям тази работа за хиляден път. Какво уиски беше! Аз изпих чашката си на един дъх, без да мигна, но и досега не мога… б-р-р-р-р!… да забравя противния му вкус.

Аз се учудих и на това, колко скъпо излезе на французина Франк тази почерпка. Той наброи на тезгяха осемдесет цента. Осемдесет цента! Моето чувство на спестовност се разбунтува. Осемдесет цента — та това са осем уморителни часа фабрична работа, а между това те моментално изчезнаха без следа в гърлата ни и след тях не остана нищо освен отвратителния вкус в устата. Каква е тая разточителност от Франк!

Бързах да изляза по-скоро на чист въздух, да вляза във владение на моя кораб и да се впусна с него в морето. Но никой не бързаше да си отива, в това число и моят „екипаж“ в лицето на Паяка. Не можех да разбера защо се бавеха. Сетне неведнъж се запитвах какво ли мнение имаше за мене тази компания: човекът пи с тях, нрави приятелство с тях, а съвсем не помисли да ги почерпи и от себе си.

Французинът Франк, като получи парите, почна да ме гледа странно и студено. Тогава аз не разбирах какви ужасни мъки изпитваше той. Зачудих се още повече, когато кръчмарят се наведе през тезгяха и ми пошепна: — Той ви е сърдит, пазете се.

Аз кимнах с глава, за да покажа, че разбирам каква е работата (мъжът трябва да разбира душевното състояние на друг мъж), но всъщност пак нищо не разбрах. Как можех да разбера, когато в главата ми нямаше други мисли освен за разни необикновени приключения, когато бях дори забравил за самото съществуване на някаква жена, в която французинът Франк бил влюбен до безумие. Пък и аз не подозирах последното обстоятелство. Нито ми минаваше през ум, че всички в пристанището приказвали, че Царицата не искала дори да погледне французина, откакто аз съм се явил на неговия кораб. Не подозирах така също, че неприязненото отношение към мене на брата на Царицата, Пат, се обяснява със същата причина; в своята сърдечна простота аз мислех, че той е изобщо мрачен по природа.

Уиски Боб ме повика с ръка и ми пошепна на ухото:

— Отваряй си очите! Французинът ти е сърдит. Ние ще отидем с него нагоре по реката, за да купим шхуна, но когато той се върне за лов, добре внимавай. Той иска да те удави. Когато слънцето залезе, вдигни котва и иди на друго място. И угаси сигналните светлини. Предупреждавам те, бъди нащрек.

Казах му благодаря и се върнах при тезгяха. Но пак не се досещах, че трябваше да почерпя компанията. Не знаех, че обичаят им бил такъв. Повиках Паяка и излязохме заедно на улицата. Сега, като си спомням онова време, изгарям от срам при мисълта, какво ли са говорили за мене в мое отсъствие.

С престорено равнодушен тон попитах Паяка защо Франк ми се сърди.

— Той просто ревнува от тебе — отговори той.

— Тъй ли? — казах, но вече не се опитах да заговоря на тази тема.

Престорих се на равнодушен и небрежен, като че ли това съвсем не ме интересува; но читателят ще разбере какви чувства вълнуваха петнайсетгодишния самолюбив юноша, когато узна, че от него ревнува жена един петдесетгодишен моряк, обиколил цял свят, и за каква жена при това — жена с романтичния прякор Царица на пиратите на стриди! Бях чел за подобни случаи в книгите, вярвах, че и на мене може да се случат такива приключения, но не мислех, че това ще започне така скоро. Разбира се, вече не исках да знам нищо, когато вдигнахме котва, пуснахме платното и плавно се понесохме по залива.

И така аз замених кабалата на фабричния работник с волния живот на пиратите на стриди. Този живот започна с гуляй, а занапред ме очакваха още цяла редица гуляи. Но нима заради това да се откажа от този интересен живот!… Хората винаги пият — там, където животът е интересен и свободен от стеснения. Романтиката и интересните приключения винаги са неразделни с цар Алкохол и ако искам на дело да изпитам и едното, и другото, ще трябва да се примиря и с цар Алкохол. Иначе ще се запознавам със света на приключенията само по книгите, а живота си ще прекарам с тежката работа във фабриката за консерви по десет цента на час.

Но не, аз няма да се откажа от този нов живот само затова, че другарите ми обичат да сръбват винце, бира и уиски. На тях очевидно им харесва, когато и аз пия с тях, — добре, ще пия. Това не е тъй страшно, няма нужда всеки път да се напивам докрай. Нали в неделя при покупката на „Разъл-Дазъл“ останах трезвен, когато всички други се бяха напили здравата. Реших и занапред да се държа точно тъй: ще пия, за да не развалям компанията на другарите си, но няма да се напивам.

Глава 9

Моето влизане в компанията на пиратите на стриди се ознаменува с цяла редица гуляи. Техният живот и затъването ми в него, все повече ми харесваше. В паметта ми ще остане завинаги жив споменът за оная нощ, когато се обсъждаше планът за нападение на местата на стридите в компанията на ония едри храбреци, които бяха се събрали на шхуната „Ена“; те бяха всички врагове на закона, за които затворът отдавна плачеше; имаше между тях и бивши каторжници; гласовете им бяха груби, те носеха високи морски ботуши и мушами, а на поясите им висяха револвери.

О, знам сега, като се оглеждам назад, че там имаше и много мръсотия и глупост. Но аз не се оглеждах назад тогава, когато вървях рамо до рамо с цар Алкохол, и започнах да се примирявам с него. То беше див и смел живот и аз преживявах наяве ония приключения, за които по-рано само четях в книгите.

Нелсън, по прякор Младият Закачка (за разлика от баща му, когото наричаха Старият Закачка), беше господар на кораба „Северен елен“, на който плуваше заедно със своя другар Раковината. Раковината беше много добър момък, но Нелсън беше просто като бесен. Той беше на двайсет години, по ръст и снага напомняше Херкулес. Подир две години го убиха и короньорът твърдеше, че мъртвешката стая никога не бил попадал такъв великан.

Нелсън не знаеше нито да чете, нито да пише. Той бе израснал в морето и рядко слизаше на брега. Необикновената му сила и бесният му нрав внушаваха страх на посетителите на всички кръчми в пристанището. Той беше много буен и в безразсъдния си гняв можеше да направи много пакости. Аз се запознах с него, когато моят „Разъл-Дазъл“ за пръв път потегли за лов. Излезе силна буря: всички спряхме на котва и не се решавахме дори да слезнем на брега, а Нелсън се носеше със своя „Северен елен“ по вълните и събираше стриди.

Нелсън съвсем не беше последна фигура в нашата компания. Затова аз бях много поласкан, когато веднаж Нелсън ме спря пред кръчмата „Раздяла“ и заприказва с мене; когато пък ми предложи да влезем в кръчмата и се почерпим, аз съвсем се смутих. Отидохме при тезгяха и изпихме по чаша бира; разговорът ни се въртеше около стридите и корабите; сетне поприказвахме за загадъчната случка с кораба „Ени“, главното платно на който било простреляно със сачми. Кой ли е направил това?

Много ми стана чудно, че след като си изпихме бирата, още дълго стояхме пред тезгяха. Разбира се, аз не се решавах да се оттегля оттам пръв. Подир няколко минути Нелсън предложи да пием още едно. Аз се зачудих много на неговото предложение, но побързах да се съглася. Пихме пак, поприказвахме още, а Нелсън не мислеше да тръгва.

В онова наивно време вървежът на моите мисли беше следният: мене ме ласкаеше, че Нелсън, когото всички в залива смятаха за герой, ме удостои със своето общество. За мое нещастие на него се хареса да ме черпи бира. Макар че не обичам бира и ми е противен вкусът й, но не мога пък, защото мразя бирата, да се откажа от почерпката и да се лиша от честта да бъда в обществото на Нелсън. Не ми оставаше никакъв друг изход, освен да се примиря.

И тъй ние изпихме по няколко чаши бира, без да престанем да приказваме. Нелсън сам заръчваше бирата и сам я плащаше. Очевидно Нелсън е продължавал да ме черпи от любопитство, като искал да знае докога аз ще се черпя на негова сметка и кога най-сетне ще се досетя, че е време и аз да го почерпя.

Когато бяхме изпили вече по шест чаши, аз си спомних за моето решение да не се напивам докрай и реших да прекратя тази работа. Казах на Нелсън, че трябва да се върна на моя кораб, който стои на пристанището, наблизо до кръчмата, сбогувах се с него си тръгнах, но царят Алкохол в образа на шестте чаши, които бях изпил, тръгна заедно с мене. Аз бях възбуден и се чувствах извънредно горд, чувствах се истински пират на стриди, който се връща на собствения си кораб, след като е успял да прекара времето си в приятелски разговор в кръчмата „Раздяла“ с Нелсън, когото всички смятат за герой. Аз извиквах във въображението си картината, как ние стоим пред тезгяха един до друг с него с чаши в ръце, и този спомен будеше у мене чувство на тържество. Аз не можех да се освободя от една мисъл: колко е странно, че хората харчат — и изглежда, с удоволствие — пари да черпят един човек, който дори не обича това питие. Но малко по малко започнах да си припомням, че пред мене често влизаха в „Раздяла“ и други, двама по двама, и се черпеха един другиго поред. Спомних си още как на „Айдлер“ аз, китоловецът и Скоти извадихме на масата парите си, за да купим с тях уиски. Спомних си също така обичая, който съществуваше между момчетата вестникопродавачи: ако някое момче почерпи друго с едно сладко, на другия ден второто момче трябва да се отплати със същото.

Тогава разбрах защо Нелсън тъй дълго стоя пред тезгяха. Той е чакал, че след като изпия неговата почерпка, ще предложа да почерпя и аз. А аз изпих цели шест чаши и не го почерпих. И това го направих с кого? Със самия Нелсън! Не знаех къде да се дяна от срам. Седнах на една греда и закрих лицето си с ръце. Зачервявал съм се неведнъж през живота си, но не помня да бе се случвало с мене нещо подобно по-рано: този път се зачерви не само лицето ми — червенината обля челото и врата ми.

Докато седях така на гредата, премислих много работи и на много неща почнах да гледам другояче. Аз съм роден в бедно семейство, бедствал съм цял живот и нерядко съм гладувал. Никога не съм знаел какво значи да имаш собствени играчки. Доколкото са помня от ранно детинство, немотията ме е придружавала през целия ми живот. Когато бях на осем години, за пръв път облякох риза, която бе купена от магазина. Но понеже тази риза ми беше едничка, когато я перяха, аз трябваше да обличам грубите ризи, приготвяни у дома. Тази риза много ми харесваше и аз исках да я нося така, че да се вижда и да няма нищо друго над нея. За тази работа не се спрях дори пред свада с майка си. Аз се разплаках истерично и майка ми, ще, не ще, се принуди да ми позволи да нося моята риза така, че всички да я виждат.

Само онзи, който е гладувал, може да оцени както трябва храната; само онези, които са пътешествали по море или из пустиня, могат да оценят водата за пиене и само дете, надарено с богата фантазия, може да оцени онези неща, от които е било лишено детинството му. Аз рано се запознах с истината, че никой освен мене не ще може да ми даде онова, което искам. Преживяната през време на детинството нужда ме бе направила скъперник. Първите неща, които бях придобил самостоятелно, бяха картинки от кутии и цигари, плакати за нови цигари и албум за премии от тютюнджийски магазини. Парите, които изработвах, давах в семейството, а за да се снабдя с някои неща, които ми трябват, вечер продавах извънредните издания на вестниците. Когато ми попаднеха по два екземпляра от нещо, разменях ги с момчетата срещу друго. Благодарение на професията си ходех из целия град и това ми облекчаваше възможността да сключвам всевъзможни комерчески сделки. По такъв начин събрах пълна колекция от плакатите на всички тютюневи фабрики: тука бяха и „Най-известните коне-бегачи от цял свят“, и „Парижките красавици“, и „Жени от всички националности“, и „Знамената на всички държави“, и „Знаменити актьори“, и „Шампионите на света“ и т.н. Всички серии имах в три вида: картинки от цигарени кутии, плакати и албуми за премии.

След това започнах да събирам втори екземпляри от трите серии. Като правех размяна, аз получавах от другите момчета неща, които те бяха купили с пари, получени от родителите им. Разбира се, тези момчета не познаваха така добре ценността на нещата, както аз, комуто никой не даваше пари и който ги печелеше сам. Аз пущах в оборот за размяна всевъзможни неща: имаше и пощенски марки, и минерали, и птичи яйца, и топки, и всякакви други предмети, които имат особена ценност в очите на децата. Топки имах цяла колекция. Започнах с това, че едно момче ми остави няколко като залог срещу двайсет цента, които му дадох назаем. След това то попадна в колонията за малолетни престъпници, без да успее да си откупи топките, и по такъв начин те останаха у мене.

Аз сменях моите неща за всичко, каквото се случи, и ги сменях дотогава, докато не ми попаднеше в ръка някой ценен предмет. Скоро станах известен в тази област, но едновременно с това започнах да минавам и за страшен скъперник; пазарях се така, че дори купувачът на стари дрехи можеше да изпадне в отчаяние. Затова другите момчета често ме молеха да продам някои техни предмети, като празни бутилки, дрипи, къс желязо, тенекии, стари торби и пр. и срещу това ми даваха известна комисионна.

И този вариклечко, който получаваше десет цента на час за изнурителна работа при машината, седеше сега на една греда на крайбрежието и мислеше върху това, че една чаша бира, която изчезва в гърлото без всякаква следа, струва цели пет цента. Аз живея сега между хора, които възбуждат у мене благоговение, и обществото на които много скъпя. Моето скъперничество не ми даваше нито сянка от онова удовлетворение от живота, което изпитвам сега, когато станах пират на стриди. Кое прочее представлява по-голяма ценност — насладата ли, или парите? За тези хора не значи нищо да хвърлят пет цента и колкото щеш пъти по пет цента. Те не дават цена на парите и са в състояние да почерпят осем души, като похарчат по десет цента за всекиго, както направи Французинът Франк. Нелсън също похарчи тази вечер шейсет цента, за да ме черпи бира.

Какво да се прави? Аз разбирах, че ще трябва да се спра на някакво решение и да направя избор. Кое е по-ценно за мене: хората или парите, удоволствието ли, или спестяването? Трябва ли да се откажа от предишното си отношение към парите и да ги харча без съжаление надясно и наляво, или да се откажа от обществото на тези хора; моят избор се спря на хората, ще трябва да се приспособя към тяхната странна склонност към спиртни питиета и вече да не скъпя парите така, както по-рано.

Аз се върнах назад в „Раздяла“. Нелсън стоеше на вратата.

— Ела да пием — предложих аз.

Пак се изправихме пред тезгяха, пихме и разговаряхме, но този път аз платих десет цента. Да, аз похарчих десет цента, спечелени с цената на уморителна работа при машината, похарчих ги за нещо, което абсолютно не ми трябваше и беше противно на вкуса ми. Но не съжалявах за това. Решението ми беше взето и гледището ми за нещата бе съвсем променено. Парите отидоха за мене на втори план, а на пръв остана човешкото общество.

— Да пием още — предложих.

Пак пихме и пак аз платих. Нелсън, с предпазливостта на опитен пияница, помоли кръчмаря да не му пълни чашата; Джони кимна с глава и му наля само една трета от чашата, но от това цената й не се намали.

Но мене и това не ме възмущаваше. Аз се занимавах с наблюдения и се учех как трябва да се живее. За мене ставаше ясно, че в този случай на взаимна почерпка най-главна роля не играе количеството. Съществено значение има компанията. Аз с особено удоволствие се възползвах от правото си да поръчам непълни чаши и с това да облекча неприятните длъжности, налагани от чувството на другарство.

— Аз трябваше да отида на кораба за пари — казах с престорено равнодушие, за да обясня неприличното си поведение, когато оставих Нелсън да черпи шест пъти наред.

— Нямало защо — каза Нелсън. — Джони щеше да ти даде на версия. Нали, Джони?

— Разбира се — отговори тоя и се усмихна приветливо.

— Я виж, колко имаш да вземаш от мене? — попита Нелсън.

Джони извади изпод тезгяха книгата, отвори я на онази страница, където бе записана сметката на Нелсън, и пресметна: общо излезе няколко долара. Аз реших, че ще трябва да се стремя и аз да бъда записан за дълг в тази книга: мислех, че това ще бъде последната чертица, която не ми достига, за да бъда същински мъж.

Изпихме още по две чаши. Нелсън поиска да ги плати, но аз не го оставих. След това Нелсън каза, че вече му е време да си отива. Сбогувахме се като добри познати и аз си отидох на „Разъл-Дазъл“. Паякът палеше печката и се канеше да готви вечеря.

— Къде си се насърбал така? — попита той усмихнат.

— Бях с Нелсън — отговорих аз нарочно небрежно, но тайно горд за това.

Дойде ми на ум една бляскава идея: да почерпя Паяка; щом ще вървя из новия път, да вървя докрай.

— Да отидем при Джони да пием нещо — предложих.

На крайбрежната срещнахме Раковината, който беше другар и компаньон на Нелсън. Той беше висок, красив, дългокос брюнет на трийсет години, който се отличаваше с пъргавина и храброст.

— Ела да се почерпим — предложих и на него.

Той се съгласи на драго сърце и тръгна с нас. Пред вратата на кръчмата срещнахме Пат, брата на Царицата, който излизаше оттам.

— Къде отиваш? — спрях го аз. — Ела с нас да пийнем.

— Ей сега изпих една чаша бира — отговори той.

— Нищо, ще пиеш още една.

Пат се съгласи. Като изпи две чаши, той пламна от най-приятелски чувства към мене. Тогава аз се запознах с някои нови свойства на царя Алкохол. С неговото посредничество един човек, който хранеше към мене не съвсем дружелюбни чувства и беше готов да стане мой враг, за десет цента стана мой приятел; той ме гледаше с дружелюбен поглед и приятелски разговаряше с мене за местата на стридите и за нашите общи работи.

— На мене недей пълни, Джони, — казах аз на кръчмаря, след като другите заръчаха големи чаши. Изговорих тази фраза с такъв естествено небрежен тон, като че ли бях постоянен посетител на кръчмата и хиляди пъти съм произнасял тези думи. Изглеждаше, че всички повярваха това с изключение на кръчмаря.

— Къде се е насмукал тъй? — попита Паякът шепнешком Джони.

— С Нелсън пиянстват тука почти от пладне — също шепнешком му отговори Джони.

Аз се престорих, че не чувам разговора им, макар че последните думи предизвикаха у мене безгранична гордост. Те пиянстваха тука с Нелсън почти от пладне! — с такива изрази се говори само за истински мъже. Вълшебни думи, равносилни с посвещаване за мъж.

Спомних си, че когато купувах „Разъл-Дазъл“, Франк черпеше и кръчмаря. Преди да пием от новите чаши, аз му казах:

— Пийте с нас по едно, Джони.

Помъчих се с тона си да дам да се разбере, че отдавна съм искал да кажа това, но съм забравил, погълнат от интересния разговор с Раковината и Пат.

Джони ме погледна бързо, разбира се, погледът му изразяваше възторг пред моите успехи — и си наля уиски от една особена бутилка, от която не наливаше никому. Малко ме заболя това, че той си наля уиски, което струва десет цента чашата, когато ние пиехме бира по пет цента. Но се постарах да загладя това чувство на недоволство: смятах го за недостойно след решението, което бях взел тази вечер.

— Запишете, моля ви се, на моя сметка — казах, след като всички оставиха на тезгяха изпразнените чаши. С удоволствие видях как Джони отвори за мене нова страница в книгата и записа на моя сметка трийсет цента. Във въображението си аз си рисувах бляскаво бъдеще, когато цялата моя страница ще бъде запълнена с бележки, след това — задраскана и после ще се открие за мене нова страница.

Почерпих още веднаж цялата компания, а след това Джони ме изненада: той почерпи от себе си цялата наша компания и с това повече от щедро се разплати за чашата уиски от десет цента.

— Хайде сега да отидем в „Сен Луис“, предложи Паякът, когато излязохме от кръчмата. Пат вече не беше с нас: той цял ден товарил въглища и сега си отиде, а Раковината отиде на „Северен елен“ да готви вечеря. В „Сен Луис“ отидохме двамата с Паяка. Аз влизах за пръв път в тази голяма кръчма. Там имаше около петдесетина души гости, повечето от които бяха носачи. След това дойдоха Суп Кенеди и Бил Кели, после Смит от „Ени“ и Нелсън. Запознаха ме със стопаните на кръчмата, братя Виджи, и с някакъв човек с необикновена уродлива външност, който имаше зли очи и чип нос, но който свиреше на хармоника божествено.

Аз не се скъпях на почерпки (впрочем не черпех само аз), когато изведнъж ми дойде на ум, че ако карам така, май от седмичната ми печалба ще остане много малко. А трябваше да платя част от дълга си към старицата мама Джени, която ме бе облагодетелствала. — „Нищо — реших аз безгрижно или по-правилно казано, реши заради мене царят Алкохол, — ти си мъж и трябва да правиш компания с мъже. Мама Джени не се нуждае толкова много от пари. Тя не умира от глад и сигурно има още пари в банката. Тя може и да почака малко.“

Така открих у царя Алкохол още едно ново свойство: той понижава нравственото равнище на хората. В нетрезво състояние човек може да извърши много работи, които никога не би извършил трезвен.

С усилие прогоних спомена за дълга си към старата негърка, продължих да завързвам нови познанства и да се занимавам с наблюдение на нравите, при което неприятният вкус на алкохола не намаляваше, а се усилваше. Не помня кой ме е завел най-сетне в гемията… Навярно Паякът.

Глава 10

Оттогава аз бях признат за истински мъж и отведнъж се издигнах в очите на пристанищните работници и стридените пирати. Спечелих си име на добро момче и храбър човек. Интересно е, че щом промених гледището си за парите, веднага престанах да ги скъпя; не само че вече никой не ме смяташе за скъперник, но и моите роднини дори почнаха да се безпокоят от безгрижното ми отношение към парите.

С предишната спестовност беше безвъзвратно свършено — дотолкова, че писах на майка си да даде на някои съседски момчета, предишни мои другари, всички колекции, които имах; при това дори не се интересувах кому каква колекция ще се падне. Бях станал възрастен и завинаги свърших с всичко, което ме свързваше с детинството.

Известността ми растеше. Когато в пристанището се научиха, че французинът Франк искал да пробие моята гемия с носа на шхуната си, но аз посрещнах неговото нападение на палубата на „Разъл-Дазъл“ с пушка в ръка и управлявайки кормилото с крака и французинът в резултат се принуди да свърне и да се оттегли настрана, всички решиха, че у мене има нещо, макар че съм още млад. Но аз продължавах да се отличавам. Неведнъж донасях с „Разъл-Дазъл“ повече стриди, отколкото донасяха другите гемии с моя размер, с команда от двама души; след един далечен набег моята гемия се върна сама на разсъмване; веднъж, една нощ срещу петък, аз дойдох на пазара пръв, без кормило и обрах каймака на оживената ранна търговия. Веднъж пък дойдох с едно платно.

Но всички мои подвизи в морето не се взимаха толкова в сметка, както ония хубави качества, които показвах на суша, — това, че бях добро момче, което пилее пари и черпи всички безразборно надясно и наляво, както и подобава на същински мъж; всичко това, взето заедно, ми спечели прякора Принца на стридните плитчини. Това не ми минаваше през ум, че в един прекрасен ден Оукландското пристанище, от грубите нрави на което в началото така много се възмущавах сам, ще се възмути от моите отчаяни постъпки.

Този период от моя живот е неразделно свързан със стоенето по кръчмите; кръчмата е клуб на злочестите, техен салон. Кръчмата беше място за срещи; там ние поливахме своите успехи и оплаквахме неуспехите си, там завързвахме нови познанства.

Помня много добре началото на познанството си със Старата Закачка, бащата на Нелсън. Запозна ни стопанинът на кръчмата! „Раздяла“ — Джони Райнхолдс. Закачката беше много интересен тип. Той владееше и управляваше шхуната за каботажно плаване „Ени Майн“, на която много ми се искаше да попадна. Този висок силен стар викинг, със сини очи и светли коси, бе плавал по всички морета на земното кълбо, с кораби от всички националности — и плавал в онова време, когато целият живот на моряка се е състоял от разнообразни и интересни приключения. За него се разправяха цели легенди и аз бях свикнал да се отнасям към него с обожание. С него ние можехме да се срещнем само в кръчмата и освен ръкостискане и взаимна размяна на поздравления нашето познанство нямаше и да отиде по-далеко, понеже старецът беше много мълчалив. Но тука дойде на помощ царят Алкохол.

— Да пийнем нещо — предложих аз, след като помълчах толкова време, колкото изискваше приличието. Общоприетият кодекс изискваше човекът, когото черпят, да приказва с оня, който го черпи, и да го изслушва. Джони като същински домакин, даде няколко сполучливи реплики; явиха се теми за разговор. Разбира се, след като го почерпих, Нелсън трябваше от своя страна да почерпи и той; нашият разговор се продължи.

Колкото продължавахме да пием, толкова по-близко се запознавахме. Аз вече познавах по книгите онзи живот, за който той разправяше, и затова с още по-голямо внимание слушах неговите разкази. Той с удоволствие си спомни няколко интересни случаи от своите младини и ние славно прекарахме няколко часа в приятен разговор и шеги. Но ако не беше царят Алкохол, аз не бих могъл да прекарам времето така възхитително; само царят Алкохол можеше да ни накара да се срещнем на равна нога.

Джони Райнхолдс ми даде сигнал от тезгяха: не е ли време, искаше да каже, да мина на непълните чаши. Но Нелсън продължаваше да пие пълни чаши и аз не исках да се посрамя. Минах на непълни чаши само след като започна да ги иска и капитан Нелсън. Към момента на прощаването, продължително и много приятелско, аз бях вече здравата пиян; пък и Старият Закачка беше пиян не по-малко; ако лъжливата скромност не ми пречеше, бих могъл дори да кажа, че той беше повече пиян.

След това Паякът, Пат, Раковината и Джони Райхолдс в един глас ми казаха, че много съм се харесал на Закачката и той се изказвал за мене с похвала. Това беше толкова забележително, тъй като старикът беше необщителен и зъл и рядко се изказваше добре за някого. Неговото разположение към мене бе в резултат на посредничеството на царя Алкохол. Този случай за сетен път потвърди какви услуги оказва царят Алкохол и с какво така здраво привързва хората към себе си.

Глава 11

Но желание да пия — химична, органична потребност от алкохол — по това време още нямаше у мене, макар че пиех вече дълги години и пиех по много. Гуляите бяха често явление в нашия живот; хората, между които живеех, пиеха всички до един. В гемията аз съвсем не пиех и дори не внасях вътре никакво питие. Пиех само на брега, защото се чувствах длъжен да правя онова, което обичаят ме задължава — да черпя приятелите си и да пия, като ме черпят; от това не може да се отклони никой истински мъж.

Понякога ми идваха на гости Царицата, сестра й и брат й и мисис Халдей. Аз бях домакин на гемията, а те гости и моят дълг като домакин беше да им оказвам гостоприемство, а гостоприемството те разбираха само във форма на пиене. Когато идваха, изпращах Паяка или Ирландеца, или Скоти — според това, кой от тях беше мой екипаж в това време, за една кофа бира и четвърт червено вино. Ние трябваше поради рода на занаята си да бъдем добре с полицията; когато полицаи с граждански дрехи ни навестяваха, ние ги черпехме със стриди и, разбира се, предлагахме им уиски.

Въпреки всичко това аз все още не бях се научил да обичам цар Алкохол. Бях му много благодарен за услугите, които ми оказваше, но вкуса му никак не можех да оценя. Колкото и да се мъчех да държа на висота мъжкото си достойнство, не можех да се отърва от позорното влечение към бонбоните. Но бих изгорял от срам, ако моята тайна се разкриеше и само понякога нощем, когато успявах да изпратя цялата си команда на брега, си позволявах удоволствието да се наям до насита със сладки. Когато отивах в библиотеката да сменя книги, на връщане купувах няколко фунта бонбони, заключвах се в каютата си, лягах на пейката и прекарвах много приятно няколко часа, като четях книги и изтребвах грамадно количество бонбони. Това бяха най-хубавите минути в живота ми.

Но гуляите бяха най-ярките епизоди в нашия живот и крупни събития. Някои от моите другари смятаха свободното от пиене време изобщо за губивреме и живееха само с очакване на тези моменти. Пристанищните работници прекарваха цялата седмица в затъпяващ труд, за да имат възможност в събота вечерта да погуляят, както трябва. А ние, пиратите на стриди, работехме и рискувахме, търпяхме и се пазаряхме само, за да можем да се възнаградим за всичко с един хубав гуляй. Но случайна среща с някой приятел можеше да измени течението на събитията и да докара до гуляй в непредвидено за тази цел време.

Именно тези извън щата гуляи бяха най-интересните; те често довеждаха до любопитни приключения. След един такъв гуляй Нелсън, французинът Франк и капитан Спинг намериха лодката, която Уиски Боб и гъркът Ники откраднали и криели под водата. По това време в компанията на пиратите на стриди се случиха някои важни събития. Нелсън се сби на борда на „Ени“ с Бил Кели, получи един куршум в лопатката и ходеше с превързана ръка; след това той се скара с Раковината и взе на „Северен елен“ двама нови моряци. Те се уплашили от дивите му постъпки, побягнаха от него и разказваха на брега такива страшни истории за него, че никой не се решаваше да отиде при него и „Северен елен“ стоеше без работа на котва край брега. „Разъл-Дазъл“ със счупена мачта лежеше до него. Ние със Скоти бяхме неговият екипаж. Уиски Боб се спречкал с Франк и отиде с гърка Ники към устието на река Сакраменто; оттам те доведоха една нова лодка, която откраднали от някои италианци; нейните собственици после дойдоха в пристанището и търсеха лодката си от всички пирати на стриди. Ние разбрахме, че само Уиски Боб и гъркът Ники са могли да я откраднат. Но къде ли са я скрили? Гърци и италианци по стотина взеха участие в търсенето; те грижливо претърсиха всички ъгълчета на залива и устията на всички реки, но не можаха да намерят нищо. Тогава стопанинът обеща петдесет долара награда за онзи, който я намери. Разбира се, това предизвика още по-голям интерес към изгубената лодка.

В неделя дойде при мене старият капитан Спинг и с тайнствен вид ми разправи, че като ловял риба около Аламедското пристанище, през време на отлива видял на един стълб завързано въже. Той се опитал да дръпне въжето и вдигне онова, което е било вързано за него, но не могъл. На друг стълб по-нататък бил превързан другият край на въжето и той също бил прикрепен под водата към нещо много тежко. Ясно е, че това е изгубената лодка. Капитанът дошъл да ме придума да му помогна да дигнем лодката и спечелим петдесетте долара. Но аз смятах, че крадците трябва да имат своя етика в отношенията си един към друг, и отказах да участвам в тази операция.

Но французинът Франк и Нелсън бяха скарани с Уиски Боб (горкият Уиски Боб! Той беше добро и благородно момче, но слабохарактерен и алкохолик, наскоро след събитията, които описвам, намериха тялото му в залива, продупчено с куршуми). Не мина и един час, откакто се отказах от предложението на капитан Спинг, покрай мене мина „Северен елен“. Капитанът стоеше на борда с Нелсън. Подир тях вървеше шхуната на французина.

След няколко време те се върнаха обратно и вървяха в някакъв странен ред; когато направиха завой, за да заобиколят пясъчните височини, аз видях, че от водата стърчи носът на една рибарска лодка; тя беше вързана с въжета за гемията и за шхуната. Отливът беше в пълен разгар и те се забиха право в пясъка с рибарската лодка в средата. Веднага Ханс, моряк от гемията, спусна гребна лодка и отиде към пристанището; по стърчащата на носа на лодката празна бутилка лесно можеше да се отгадае целта на пътуването му. Неговият господар искаше по-скоро да полее спечелените тъй лесно петдесет долара. Изобщо всички поклонници на царя Алкохол имат психология: те пият от радост и от скръб; в последния случай те пият за бъдещия успех, който ще трябва рано или късно да им се падне: пият от радост при среща с приятели и пият, след като се скарат с тях — от скръб, че са ги изгубили; ако им върви на любов, пият от радост, а ако не им върви — пият от скръб. В периоди на безработица те пак усещат потребност да пият колкото е възможно повече, за да зашуми в главата им и времето да не отива напразно. В трезво състояние те изгарят от желание да пият безкрай.

Разбира се, компанията покани и мене със Скоти. Ние започнахме да им помагаме да се похарчи наградата, която още не беше получена. Пихме здравата. Беше ни много весело — пяхме, приказвахме, разправяхме за подвизите си и пихме твърде много. Ние стояхме пред очите на цялата крайбрежна улица и нашите приятели, привлечени от шума, доплуваха с лодките си при нас и се присъединиха към нашата компания. Ханс час по час отиваше на брега с празните бутилки.

Веселието достигна своя апогей, когато дойдоха съвсем трезви Уиски Боб и гъркът Ники и започнаха с негодуване да упрекват вероломните си другари, че изтръгнали под носа им хубавата плячка. Французинът Франк, по внушение на царя Алкохол, започна една гореща тирада за честността и други добродетели, но после не можа да издържи, изскочи с Уиски Боб на пясъка и въпреки преклонната си възраст, натупа го здравата. Гъркът Ники се въоръжи с една лопата и се втурна на помощ на Боб, но Ханс го изпревари; Боб и Ники, бити и в кръв, качиха в тяхната лодка и откараха у тях; няма нужда да прибавям, че победителите сметнаха за свой дълг да отпразнуват победата над врага.

Междувременно тълпата наши гости, която представляваше от себе си сборище хора от различни нации, стигна вече до най-високи градуси. Обикновената сдържаност отстъпи място на разюздаността и злобата: някои си спомняха стари обиди, пробуждаше се стара злоба и ту тук, ту там започваха да се бият. Ту някой носач ще си спомни, че някой стридар го обидил, или наопаки, някой стридар започне да се оплаква от носач и в резултат се вдигат юмруци. След като свършваха боя, те пиеха за примирение и доскорошните врагове се прегръщаха и кълняха във вечно приятелство.

Изведнъж влезе Суп Кенеди и поиска старата си риза, която някога оставил на „Северен елен“. Очевидно той е решил, че това е най-подходящата минута за разчистване на такива сметки. Преди това той пиянствал в „Сен Луис“ и очевидно сам цар Алкохол го е довел тук да иска старата си риза. Няколко думи, които той подхвърли, дадоха сигнал за бой. Суп и Нелсън се сборичкват на палубата и се повалят. Без сам да подозира това, Суп беше на косъм от смъртта. Франк насмалко щеше да пробие черепа му с един железен чук. Той страшно много освирепя, когато видя, че човек със здрави ръце напада еднорък. Ако „Северен елен“ още съществува, на борда му сигурно са останали следи от удара с чука, който за щастие не можа да засегне главата на Кенеди.

Но Нелсън извади от превръзката бинтованата си, пробита от куршум ръка и със сълзи на ярост започна да вика, че той ще се разправи със Суп Кенеди и с една ръка. Ние им предоставихме възможност да мерят силите си на пясъка. По едно време, когато изглеждаше, че Нелсън е зле, цар Алкохол, заедно с французина Франк, се намеси в боя. Против това почна да протестира Скоти и се хвърли върху Франк, който се обърна към него, повали го, възседна го и започна да го бие с юмруци. Те се търкаляха по пясъка назад и напред. Докато се опитвахме да ги разделим, ние завързахме половин дузина нови побоища. Криво-ляво ги успокоихме и пак се обърнахме към бутилките, но Нелсън и Суп Кенеди продължаваха боя. Понякога се доближавахме до тях и им давахме различни съвети. Така, когато те лежаха изнемогнали на пясъка, безсилни да се бият, ние ги съветвахме да засипят очите на противника си с пясък. Те започнаха да хвърлят един срещу друг пясък, сетне станаха и продължиха борбата, докато окончателно се измориха.

Всичко това беше мръсно, смешно и скотски грубо, но помислете какво значеше всичко това за мене — шестнадесетгодишен юноша, изгарян от страст за приключения, с глава, пълна с разкази за пирати, разорени градове, въоръжени сблъсквания, и с въображение, възбудено до безумие от алкохола. Това беше непристоен разгулен живот, за който аз имах право по рождение и поради епохата си. И нещо повече — този живот беше пълен с обещания. Това беше само началото. От пясъчните височини, през Златните врата пътят водеше в широкия мир на приключения из целия необятен свят, където ще стават битки вече не за стара риза или рибарска лодка, а за други, по-високи и по-романтични достижения.

Когато засрамих Скоти, като му казах, че един старец може да го набие, той започна да ругае и се сбихме двамата за удоволствие на другите; същата нощ той ме напусна, като ми задигна две одеяла. В продължение на цялата нощ, докато стридарите спяха на пейките си мъртвешки сън, шхуната и „Северен елен“ се полюляваха на котва във високите води на прилива. Рибарската лодка, все още пълна с камъни и вода, почиваше на дъното.

Рано на другата сутрин чух диви викове, които идеха от „Северен елен“; скочих, без да се боя от сутринния мраз, и видях зрелище, което дълго време разсмива цялата крайбрежна улица. Красивата рибарска лодка лежеше на пясъка, смачкана, плоска като баница, а над нея стърчаха шхуната на французина Франк и „Северен елен“. По една нещастна случайност якият дъбов нос на лодката беше пробил две дъски в борда на „Северен елен“. Когато започнал приливът, в образуваната дупка нахлула вода; Нелсън се събудил, когато водата започнала да залива пейката му. Аз отидох на помощ, двамата изгребахме водата от шхуната и запушихме дупката.

После Нелсън приготви закуска и докато ядяхме, обсъждахме създаденото положение. Той беше разорен. Аз също. Никога вече няма да ни платят петдесет долара за тая купчина дъски, която лежеше на пясъка под нас. Неговата ръка беше ранена и нямаше команда. На мене ми бе изгорено главното платно и също нямах команда.

— Какво би казал ти, ако ти предложа да работим в съдружие? — попита Нелсън.

— Хайде да работим заедно — отговорих аз.

По такъв начин направихме съдружие с Младия Закачка — Нелсън, най-дивият и безумен от всички пирати на стриди. Заехме от Джон Райнхолдс пари, купихме припаси, напълнихме едно буре с прясна вода и същия ден отплавахме към местата на стридите.

Глава 12

Никога не съм съжалявал за ония безумни месеци, които прекарах заедно с Нелсън. Да, той наистина умееше да управлява гемия, макар че принуждаваше да трепери от страх оня, който пътува с него. Да бъде винаги на косъм от гибелта беше за него наслаждение. Той се гордееше, че прави онова, което никой не се осмеляваше да прави. Той имаше и един особен навик — никога не намаляваше платната; през всичкото време, докато плавах с него, „Северен елен“ нито веднъж не плава с намалени платна, колкото силно да духаше вятърът. Нашата палуба никога не изсъхваше. Гемията издържаше голямо напрежение, но все пак постоянно беше с всичките си платна.

Напуснахме Оукландското пристанище и излязохме в открито море да търсим приключения.

Тази славна страница от моя живот беше възможна само благодарение на царя Алкохол. И аз го обвинявам в това. Но жадно се стремях към живот, пълен с приключения; а да се приобщя към него можах само с благосклонното съдействие на царя Алкохол. Такива бяха хората, които живееха този живот. Щом исках да живея като тях, трябваше да върша онова, което вършат те. Само благодарение на пиянството аз станах другар и съдружник на Нелсън. Ако бях изпил само оная бира, която той плати или ако бях отказал съвсем да пия, той за нищо на света нямаше да ме приеме за съдружник. Той имаше нужда от другар, който не само да споделя трудностите с него, но който би могъл при случай да му направи и компания.

Цял се отдадох на новия живот. Кой знае защо си въобразявах, че цялата тайна е в това да се напивам до безчувственост, като мина през всичките стадии на опиянението, които може да издържи само един железен организъм, и най-после да дойде до съвършено изгубване на съзнание и до пълна свинщина. Вкусът на алкохола не ми харесваше, затова пиех изключително, за да се напия — да се напия безнадеждно, окончателно. Аз, който по-рано треперех над парите, събирах ги петак по петак, пазарях се като Шейлок и разплаквах вехтошарите, аз, който бях изтръпнал, когато видях как французина Франк похарчи наведнъж осемдесет цента, за да черпи осем души с уиски, аз започнах сега да се отнасям с парите много по-лекомислено и безгрижно, отколкото мнозина от познатите ми пияници.

Помня как една вечер слязохме с Нелсън на брега. Имах в джоба си сто и осемдесет долара, мислех да си купя някои дрехи, а след това да пийна. Необходимо ми беше да се облека. Всичко, което имах, носех на себе си, а това всичко се състоеше от следните предмети: чифт морски ботуши, от които водата за щастие изтичаше също така бързо, както и се вливаше; широки панталони за петдесет цента, басмена риза за четирийсет цента и мушамена шапка. Обърнете внимание, че не споменах нито долни дрехи, нито чорапи — нямах нито едното, нито другото.

За да отида до дюкяните с готови дрехи, трябваше да мина покрай цял ред кръчми. Затова реших по-напред да пийна. До дюкяните с готови дрехи не успях вече да стигна. На другата сутрин, съвсем разбит, с отровен организъм, без пари, но доволен, аз се върнах на гемията и пак навлязохме в морето. Имах само ония дрехи, с които бях, когато слизах на брега, а от сто и осемдесетте долара не бе ми останал нито един цент. На ония, които никога не са се опитвали да се занимават с това, може да им се види невероятно, че един хлапак може в продължение на някакви дванадесет часа да похарчи сто и осемдесет долара за пиене. Аз обаче знам, че това е напълно възможно.

И не съжалявах за нищо. Бях горд. Показах на всички, че знам да харча пари не по-зле от най-разточителните от тях. В обществото на тия силни хора показах своята сила. Доказах за сетен път, както често бях доказвал и по-рано, правото си да нося титлата принц. Моето настроение може донякъде да се обясни като реакция против оскъдния живот и непосилната работа през годините на детинството ми. Възможно е в това време да съм имал в ума си смътното съзнание: по-добре да бъда пръв в средата на тия скандалджии и пияници, отколкото да превивам гръбнак над стана дванайсет часа в денонощие и да получавам десет цента на час. Когато работиш във фабрика, не можеш да преживяваш силни моменти. Пък ако този епизод, когато пропих сто и осемдесет долара за половина денонощие, не е силен момент, желал бих тогава да знам кое е.

Не бойте се — аз ще пропусна много подробности от сближението си с царя Алкохол през този период от моя живот; ще спомена само ония случаи, които могат да хвърлят светлина върху неговият начин на действие. Три обстоятелства ми позволиха да се отдавам на това непробудно пиянство: първо — необикновено здравият организъм, по-як, отколкото у повечето хора; второ — здравият живот в морето и трето — защото не пиех постоянно, а с прекъсване. Когато отивахме в морето, ние никога не взимахме никакви питиета.

Пред мене малко по малко се разкриваше светът. Вече бях пропътувал стотици мили из морето, знаех много крайбрежни градове и рибарски селца. Безспокойният дух ме гонеше по-нататък. Още не бях видял всичко. Много неща още не знаех. Но за Нелсън беше достатъчно и онова, което бе успял да види. Той тъгуваше за своето любимо Оукландско пристанище; когато реши да се върне там, ние се разделихме с най-приятелски чувства.

Сега моя главна квартира стана старинният град Бенишия в пролива Каркинец. Тук, в залива, стояха на котва цяла редица рибарски лодки; в тях живееше топла компания скитници и пияници, към които аз се присъединих. Тук често ми се случваше да плавам нагоре и надолу по реката, защото постъпих рибарски патрул. В промеждутъците между лова на лососи и тези пътувания случваше ми се по-често да слизам на брега и затова започнах да пия повече и узнах по-добре какво нещо е пиянството. Никой не можеше да ме надпие, макар че понякога пиех пряко сили, за да покажа геройството си. Една сутрин ме извлякоха в безсъзнателно състояние от мрежите, разпънати да съхнат на прътовете; вечерта, пиян, съм попаднал в тях, без да помня, и съвсем съм се заплел. Когато в пристанището припомняха това произшествие със смях и шеги и по този случай пак пиеха, аз бях страшно горд. Тъй като това се смяташе за истински подвиг.

А когато веднъж пих без пробуда цели три седмици наред, реших, че съм стигнал до крайната точка. Е, мислех си, по-нататък вече няма къде. Време е да се свестиш, време е да отидеш напред. Винаги, независимо от това, дали бивах пиян, или не — в дъното на душата ми един глас ми шепнеше, че всички тия пиянства и рисковани пътувания още не са целият живот. Този глас беше моят добър гений. За щастие аз бях създаден така, че навред и винаги слушах този глас. Слушах как той ме примамва натам, към белия свят. Добродетелта тука не играеше никаква роля. То беше любопитството, желанието да знам, безпокойното търсене на нещо чудесно, което смътно налучквах или за което се досещах. Какъв смисъл има инак животът — запитвах се, — ако ей това е всичкото, което той може да даде? Не, сигурно трябва да има още нещо, далеко-далеко.

Но веднъж цар Алкохол изигра с мене една зла шега и това ме подбуди веднага да изпълня решението си — да напусна досегашния си живот и да се погрижа да отплувам по-далеко. Тази шега беше невероятна — чудовищна шега; тя откри пред мене една бездна, за която по-рано нямах представа. Веднъж — беше един часа през нощта след усилено пиене — аз си тръгнах с несигурни стъпки към моята лодка, привързана в самия край на пристанището; мислех да спя в нея. Приливът с бясна скорост гонеше вълните из пролива Каркинец. Когато най-сетне напразно се мъчех да вляза в лодката, настъпи времето на пълния отлив. Нито на брега, нито в гемията имаше жива душа. Течението ме понесе. Не се уплаших. Подобно приключение ми се видя дори занимателно. Аз плувах добре и в това разгорещено състояние, в което бях, допирането на студената вода до тялото ми ме освежаваше като прохладно платно.

И тогава именно цар Алкохол изигра с мене своята безумна шега. Неочаквано ме обзе желанието да се отдам на волята на вълните на отлива. Всякакви болезнени настроения са ми били винаги чужди. Мисълта за самоубийство никога не ми е минава през ум. Сега, когато тя ми се мерна, стори ми се, че подобна смърт ще бъде красив, великолепен завършек на моя кратък, но интересен живот. Аз, който никога не съм познавал любовта на момиче или жена, нито родителска привързаност, не познавах насладата, която може да даде широката област на изкуството, аз, който нито веднъж не бях се катерил по безстрастните и далечни като звездите върхове на философията и който бях видял само едно малко ъгълче на широкия и красив свят, реших, че няма повече нищо, че съм видял всичко, изпитал всичко, каквото има интересно в живота, и че е дошло време да умра. Това беше една мръсна дяволия на цар Алкохол, който завладял моето въображение, ме надмогна и в пиян сън ме повлече към смъртта.

О, той умееше майсторски да убеждава! Да, нямаше съмнение, че аз съм изпитал всичко в живота и това всичко нямаше голяма цена. Състоянието на скотско опиянение, в което бях прекарал няколко месеца (при този спомен ме обзе съзнанието за моето падение и предишното чувство за греховност), — ето най-доброто, което съм изпитвал; и много ли струваше то — аз сам виждах сега. Да вземем за пример ония стари пропаднали скитници, които някога съм черпил. Ето, значи какъв е краят. Нима и аз ще стана като тях? — Не, хиляди пъти не! И аз проливах сълзи на сладка скръб над прекрасния юноша, когото течението отнасяше. (Кой не е видял плачещи пияници, меланхолично настроени? Можете да ги срещнете по всичките барове и ако нямат друг слушател, комуто да разправят за своите страдания, те ги поверяват на кръчмаря, който, ще, не ще, трябва да ги слуша, защото му се плаща).

Допирането на водата беше извънредно приятно. Такава смърт беше достойна за мъж. Цар Алкохол внезапно бе курдисал в моя опиянен мозък съвсем друга музика. Далеч от сълзите и съжаленията! Аз умирам със смъртта на герой, който загива по своя воля и от собствената си ръка. Затова проточих от цяло гърло предсмъртна песен; водата, която се плискаше и попадаше в очите ми, ми напомняше в какво положение се намирам.

По-надолу от град Бенишия, там, където се издава в морето пристанището Солано, приливът се разширява и образува така наречения залив на Търнъровата корабостроителница. Аз плувах в ивицата на крайбрежното течение, което минава край пристанището Солано, а оттам отива в залива. Отдавна знаех какъв силен водовъртеж се образува там, където това течение завива около Острова на мъртвеца, за да се понесе след това към пристанището. А мен съвсем не ми се искаше да ме понесе към колците. Не ще бъде много приятно: при това ще трябва да прекарам цял час в борба с течението, когато изплувам от залива.

Съблякох се под водата и бързо заработих с ръце, за да пресека течението под прав ъгъл. Спрях се само когато видях по светлината на пристанището, че съм го оставил далеко зад себе си. Тогава легнах по гръб, за да почивам. Бях работил здравата; трябваше да мине известно време, докато поема дъх.

Бях в пълен възторг — успях да избегна опасността. Започнах пак да пея своята предсмъртна песен; то беше някаква импровизация на пиян хлапак. — Не пей, рано е още — пошепна ми цар Алкохол. — В Солано животът не спира и през нощта. На пристанището идват железничари. Те ще чуят, ще дойдат с лодка и ще те спасят, а ти не искаш да те спасяват. — Разбира се, че не исках. Как? Нима да ме лишат от възможността да умра с героична смърт? За нищо на света! И аз лежах на гърба си, гледах звездите и наблюдавах как покрай мене минават светлините на пристанището — червени, бели, зелени. На всяка от тях пращах за сбогом трогателно скръбен поздрав.

Когато се озовах далеко, сред пролива, пак запях. Понякога правех няколко движения, но повечето просто се оставях на течението да ме носи; а пред очите ми минаваха някакви безкрайни, пияни сънища.

Ала още преди да съмне, аз поотрезнях малко под влиянието на студената вода — тъй като бях стоял в нея вече много часове. Вече започвах да се интересувам в кое място на пролива съм. Мина ми през ума също, че скоро ще почне приливът, който може да ме подхване и да ме изхвърли обратно на брега, преди да успея да доплувам в залива Сан Пабло.

След това открих, че съм се уморил и че ми е много студено. На това отгоре бях съвсем трезвен и вече нямах ни най-малкото желание да се удавя. Като погледнах към брега на Контра Коста, различих на него очертанията на металната фабрика Селби и фарът на Кобилишкия остров.

Тогава реших да доплувам до Соланския бряг, но толкова бях отслабнал и премръзнал и толкова бавно се движех напред — при това всяко махане ми струваше такъв страшен труд, — че скоро оставих всяко усилие. Просто се отдадох на течението, като само понякога размахвах ръка, за да се държа в равновесие над вълните, които под влияние на започналия прилив все по-силно бърчеха повърхността на водата. И тогава почувствах страх. Бях вече съвсем трезвен и не ми се умираше. Намирах стотици причини, за да остана жив. Но колкото повече причини намирах, толкова по-вероятна ставаше възможността да се удавя.

Бях прекарал вече четири часа във водата, когато се съмна. Утрото ме завари в крайно печално положение; бях в ивицата на водовъртежите около фара на Кобилишкия остров, там, където се срещат и се борят едно с друго бързите течения от приливите Валехо и Каркинец; в този момент те освен това се бореха и с прилива, който гонеше вълни от залива Сан Пабло. Завея хладен вятър, къси и силни вълни обливаха лицето ми и аз вече започнах да гълтам солена влага. Като опитен плувец разбрах, че краят ми е близък. Но тъкмо тогава ми дойдоха на помощ — една гръцка рибарска гемия, която отиваше във Валехо. Още веднъж, благодарение на организма си и физическата си сила, аз се спасих от цар Алкохол.

Такива безумни постъпки под влияние на цар Алкохол съвсем не са рядкост. Една точна статистика на всички случаи на самоубийства, предизвикани от него, би хвърлила човечеството в ужас. Да вземем, ако щете, онова, което стана с мене: за мене — млад, здрав, нормален човек — желанието да посегна на живота си не може да бъде естествено; но необходимо е да се вземе под внимание, че това желание се появи у мене след дълъг период на пиянство, когато нервите, и мозъкът ми бяха силно отровени от алкохола; при това моето въображение винаги се е отличавало със склонност към драматични и романтични приключения и в момента, когато пиянството ме бе докарало до пълно безумие, мисълта за геройска смърт ме хвърли във възторг. А между това дори закоравелите, болезнено предадени на алкохола пияници и те посягат на живота си повечето пъти след продължително пиянство, когато и нервите, и мозъкът са целите просмукани с отрова.

Глава 13

И ето, аз напуснах Бенишия, където цар Алкохол щеше да ме погуби. Тръгнах да скитам по света, покорявайки се на шепота, който ме зовеше в далечините и обещаваше да ми открие смисъла на живота. Но където и да тръгнех, пътят ми винаги минаваше през места, където алкохолът се лееше като река. Навред кръчмата служеше за сборен пункт. Кръчмата беше клубът на сиромасите и той беше единственият клуб, където имах свободен достъп и аз. В кръчмата аз можех да завързвам познанства. Влизах в кръчмата и можех да разговарям там с когото поискам. Във всички непознати градове и села, през които минавах, кръчмата беше единственото място, където можех да вляза. От момента, когато пристъпвах прага на кръчмата, аз преставах да бъда чужд човек в непознатия град.

Тука ще си позволя да направя отстъпление и да разправя нещо, което стана с мене много наскоро — едва миналата година. Аз запретнах четворката коне в една лека таратайка и качих вътре Чармиан: три и половина месеца по такъв начин обикаляхме с нея най-дивите места ма Калифорнийските и Орегонските планини. Всяка сутрин аз работех — пишех всекидневната си порция белетристика. Като напишех, колкото си бях предвидил, качвах се в таратайката и пътувахме цял ден — до следната спирка. Но удобни за спиране места не всякога се намираха на еднакви разстояния едно от друго; състоянието на пътищата също така биваше съвсем различно; затова ставаше необходимо всеки път в предвечерието да си съставям план за пътуването и да си определям къде и как ще работя. Трябваше да знам кога именно трябва да пристигнем, за да седна да пиша навреме и навреме да завърша определеното число страници. Понякога се случваше, когато ни предстоеше дълъг път, да ставам в пет часа сутринта и да сядам на работа. Понякога пък, когато пътят биваше удобен и не много далечен, можех да започна работа и в девет.

Но как да разпределя предварително деня си? Щом пристигах в някой град, най-първо настанявах конете за през нощта, а из пътя от конюшнята до хотела се отбивах в някоя кръчма. Първо, трябваше да пийна нещо — да, да, искаше ми се да пийна; но не забравяйте, че аз се научих да пия именно затова, защото жадувах да разузная много работи. И така, трябваше преди всичко да пийна.

— Сръбнете с мене за компания — обръщах се към кръчмаря. И след това, като пийнехме, аз започвах да разпитвам за пътя и удобните места за спиране по набелязания маршрут.

— Почакайте — казва например съдържателят на кръчмата, — има път през Тероутерския гребен. Той беше едно време в добро състояние. Минавал съм оттам преди три години. Но през пролетта май че не работи. Знаете ли какво — чакай да попитам Джери…

И кръчмарят се обръща към някой човек, който е седнал пред масичка или се е облакътил в другия край на бара, — някой си Джери, Том или Бил.

— Я слушай, Джери, как стои работата с Тероутерския път? Ти ходи до Уилкинс миналата седмица.

А докато Бил, Джери или Том, размърда мозъка си и пусне в ход мислителния си апарат, аз му предлагам да пие една чашка с нас. Сетне започва обсъждането, кой път е по-добър, този или онзи, къде е по-удобно да се направи спирка, колко време приблизително ще има да се пътува, къде са най-богатите с пъстърва реки и така нататък; в разговора се намесват присъстващите и беседата се съпровожда с почерпка.

Още две-три отбивания по кръчмите и главата ми започва малко да шуми; но затова пък съм се запознал почти с всички в града, успял съм да узная всичко за самия град и доста много за околностите му. Вече знам всички местни политически деятели, адвокати, журналисти, търговци, а също така чифликчиите, които понякога идват в града, ловджиите, златотърсачите. Вечерта, когато се разхождаме с Чармиан из главната улица нагоре и надолу, тя безкрайно се чуди, като вижда многобройните познати, които съм успял да завъдя в този съвсем чужд град.

Всичко това говори какви услуги ни оказва цар Алкохол. С тези услуги той още повече затвърдява властта си над хората. И навсякъде, където и да попадах през дългите години на скитничество по белия свят, — пак виждах все същото. Дали това бе кабаре в Латинския квартал в Париж, или пък кафене в някое глухо италианско селце, или бордей за моряци в някой крайморски град, или пък най-после в клуба за уиски-сода, — винаги излизаше така, че само там, където Цар Алкохол сближава хората, мога отведнъж да се доближа до чужд човек, да срещна, който ми трябва, и да разузная всичко. И затова е необходимо, в бъдещите щастливи дни, когато цар Алкохол ще бъде наред с другите остатъци от варварството, заличен от живота на човечеството, кръчмата да бъде заменена с нещо друго; трябва да има друго някое място, където чужди хора да имат възможност да се срещнат, да се сближат и да правят нужните им справки.

Но време е да се върна към моя разказ. След като напуснах Бенишия, новият път, който бях избрал, ме доведе пак в кръчма. Аз нямах никакво морално предубеждение против пиянството; вкусът на алкохола, както по-рано, съвсем не ми се харесваше. Но бях вече започнал да се отнасям към цар Алкохол с почтителност и недоверие. Съвсем не можах да забравя шегата, която той изигра с мене, когато съвсем не желаех да умирам. И затова продължавах да пия, но реших да бъда нащрек и занапред да не се поддавам, когато цар Алкохол започне да ми нашепва мисълта за самоубийство.

Когато стигнех в някой нов град, веднага завързвах познанства в кръчмата, когато скитах и нямаше с какво да заплатя за нощуване, единственото място, където се съгласяваха да ме приемат и да ми дадат място при огнището, беше кръчмата. В кръчмата аз можех да се измия, да се вчесам, да почистя дрехите си. При това проклетите кръчми винаги бяха на лесно, под ръка. Моят роден Запад просто кипеше от тях.

Разбира се, че не можех така да вляза при непознати хора в къщата им. Техните врата не бяха отворени за мене; при тяхното огнище нямаше приготвено за мене място. С църкви и свещеници никога не бе ми се случвало да имам работа. Но онова малко, което знаех за тях, съвсем не ме привличаше. Църквата не бе обкръжена с яркия ореол на романтизма; тя не обещаваше никакви интересни приключения. Свещениците пък принадлежаха към онзи род хора, с които никога нищо не се случва. Те прекарват цял живот на едно и също място; това са хора на реда и строгата система, същества ограничени, с тесен кръгозор. В тях не може да се търси величие, богато въображение, чувство на другарство. А аз исках да се запознавам с добри момчета, весели и добродушни, притежаващи смелост, която понякога да преминава в безумие; аз търсех другари щедри и великодушни, а не мокри кокошки.

Ето още едно от обвиненията, които отправям на цар Алкохол: ужасно е, че той слага ръка именно върху добрите момчета — върху ония хора, у които има пламъчец, пориви; върху ония, които имат размах, горещината и всички най-ценни човешки слабости. А цар Алкохол гаси този пламъчец, заглушава всичките пориви; макар да не убива отведнъж своите жертви и не отнема разсъдъка им, той ги принуждава да загрубеят, да се отпуснат, той изкривява и развращава душата им, без да остави в нея нито следа от предишното благородство, предишната изтънченост.

И още нещо — това вече го казвам въз основа на по-късния опит, — дано небето ме избави от обикновените, средни мъже, които не можеш да наречеш славни момчета; от ония, които имат лед в сърцето и лед в ума си; които не пушат, не пият, не ругаят, не извършват постъпки, при които се иска храброст; които се боят да се отплатят за една обида, да нанесат удар на врага: в техните слаби душички животът никога не е кипял, не се е преливал и не ги е подбуждал към смелост и дързост. Такива хора няма да срещнете в кръчмата; но така също няма да ги видите и да умират за идея, няма да ги срещнете на славното поприще на приключенията; те никога не могат да любят безумно, както любят боговете. Не, всичко това не е за тях, те са много заети да мислят как да не си намокрят краката, как да не преуморят сърцето си, как да увенчаят с успех на дребно своя мъжделив, сивичък живот.

Ето в това обвинявам главно цар Алкохол. Защото тъкмо тия славни момчета, които струват нещо, чиято слабост произлиза от прекомерната смелост и буйната дързост — тъкмо тия хора той съблазнява и погубва, както и мекотелите; но не за тях, за тия най-жалки екземпляри от човешкия род ми е думата сега. За друго съм загрижен; че цар Алкохол погубва такова голямо количество най-добри представители на нашата раса. И причината за тяхната гибел е тая, че цар Алкохол е на всеки кръстопът — и на шосето, и в коя да е уличка, — достъпен за всички, пазен от закона, поздравяван от полицаите на пост; той привиква своите жертви, хваща ги за ръка и ги води на ония места, където се събират все славни момчета, все смелчаци, за да сръбнат в добра компания. Ако не беше цар Алкохол, все едно, тези смелчаци пак щяха да се родят на света и щяха да извършат нещо, вместо да загинат безславно.

Колко пъти съм изпитвал на себе си какво чувство на другарство създава цар Алкохол. Вървя например по пътечката и отивам към помпата, за да почакам и видя дали няма да се спре там товарния влак, който минава; и неочаквано там срещам една компания алки (така се наричат скитниците-пияници, които пият денатуриран спирт). Веднага всички се ръкуват с мене, поздравляват ме и ме поканват да сръбна и аз в тяхната компания. Черпят ме с технически алкохол, умело разреден с вода — и скоро аз участвам в общото веселие, главата ми шуми и цар Алкохол ми нашепва, че животът е прекрасен, че всички ние сме храбри и добри хора, че сме свободни същества, които безгрижно, като богове, шестваме по жизнения път, изпращайки по дяволите целия свят, където царува условността, сухотата на ума и душата, където всички чувства са размерени на аршин.

Глава 14

Когато се върнах в Оукланд след странствуванията си, отидох на пристанището и пак се сприятелих с Нелсън. Той сега стоеше постоянно на брега и водеше още по-безумен живот, отколкото по-рано. Аз също прекарвах повечето си време на сушата заедно с него, само понякога правех къси пътувания из залива, когато някоя шхуна имаше нужда от работни ръце.

По такъв начин моите сили не се възстановяваха вече с периоди на въздържание, с живот на чист въздух и със здрав труд. Аз пиех всекидневно, а при всеки удобен случай се напивах докрай; все още продължавах да си въобразявам, че тайната на цар Алкохол е в това да се напиваме мъртвешки, скотски. През това време здравата се напоих с алкохол. Буквално живеех в кръчмата, превърнах се в постоянен посетител на баровете и дори още по-лошо. И ето тука цар Алкохол се мъчеше пак да ме надвие; той избра друг, по-предателски, но не по-малко убийствен начин, отколкото онзи път, когато едва ли не оставих отлива да ме отнесе в откритото море. Още не бях навършил седемнадесет години; отхвърлих с презрение всяка мисъл за постоянна работа; чувствах се майстор между майстори; пиех, защото тези хора пиеха и защото не исках да оставям назад от тях. Истинско детинство никога не бях преживял и сега, много рано станал възрастен, бях все пак достатъчно безчувствен и при това, уви, знаех множество мръсни страни на живота. Аз дори не бях изпитал какво значи любов на чисто момиче, но затова пък бях успял да надзърна в такива бездни, че си въобразявах, какво напълно съм постигнал в любовта и живота. И малко хубави работи имаше в онова, което бях узнал. Макар че не бях по природа песимист, все пак бях убеден, че животът е доста нищожна работа, която не струва нищо.

Въпросът беше прочее там, че цар Алкохол започна да притъпява моите чувства. Аз вече престанах да слушам предишния глас на душата си. Дори моето любопитство започна да ме напуска. Не е ли все едно какво има там, на другия край на света? Там живеят мъже и жени, които без съмнение приличат на мъжете и жените, които аз познавам. Те се женят, омъжват и минават целия кръг дребни човешки грижи, а освен това, разбира се, там може да се намери и пиене. Но струва ли си да пътуваш толкова далеко, на края на света, за пиене? Не е ли по-просто да свърна покрай най-близкия ъгъл и да се отбия при Джо Виджи, където мога да намеря всичко, което ми трябва? Пък и Джони Райнхолдс все още държеше кръчмата „Раздяла“. А освен тях имаше кръчми на всеки ъгъл, пък дори и в междините между ъглите.

Онзи шепот, който ме караше да прониквам във всички тайни на живота, ставаше все повече и повече смътен, колкото повече алкохолът просмукваше тялото ми и подчиняваше ума ми. Предишните безпокойни стремежи поулегнаха. Не е ли все едно дали ще умреш и изгниеш в Оукланд, или някъде на друго място? И аз без съмнение скоро бих умрял и изгнил, ако се съди по това, с каква бързина цар Алкохол ме пращаше към гроба; но, за щастие, оказа се, че работата не зависи изцяло от него. Аз вече знаех какво значи да изгубиш апетит. Аз узнах какво значи да ставаш сутрин с треперещи ръце, със спазми в стомаха, с пръсти занемели като от паралич; аз узнах колко е необходимо да изпиеш веднага една чаша, за да се зашеметиш. (О, цар Алкохол майсторски умее да увеличи допинга. Когато и мозъкът, и тялото на човека горят и тръпнат от действието на отровата, той, за да се излекува, се нахвърля отново на същата отрова, от която е заболял).

Нямат край хитростите на цар Алкохол. Той вече веднъж насмалко не ме убеди да сложа край на живота си. Сега се мъчеше сам да ме убие, без да протака работата. Но не му стигна и това: той измисли още една хитрост. И този път остана на косъм да ме надделее, но затова пък аз получих добър урок и научих още едно нещо за него; и след това започнах да пия предпазливо като опитен пияница. Аз узнах, че моят великолепен организъм има предел на издръжливост. Цар Алкохол пък не знаеше никакви предели. Аз узнах, че му е достатъчен един час или два, за да надделее моята яка глава, широките ми плещи и могъщата ми гръд, за да ме повали на земята и да започне да ме стиска за гърлото с дяволската си ръка.

Веднъж седяхме с Нелсън в кръчмата. Беше вечер, но беше още рано; седяхме там изключително защото и двамата нямахме пукната пара, а беше предизборно време. Трябва да кажа, че пред изборите местните политически деятели, които са поставили кандидатурата си за някоя длъжност, имаха обичай да обхождат всички кръчми, за да събират гласове. Седиш си пред една масичка, гърлото ти е съвсем пресъхнало и си мислиш: кой ли може да ти се мерне и почерпи една чаша? Или, дали не може да ти дадат на вересия, седиш и не знаеш струва ли си да се влечеш някъде по-далеко и вратата внезапно се отваря и влиза цяла компания изящно облечени господа; обикновено те биват достатъчно охранени и от тях просто лъха на богатство и добродушна любезност.

Те винаги намират усмивка и приветствие за всекиго, дори и за нас и за вас, макар че нямате в джоба си пет цента да си платите чаша вино; дори за онзи страхлив скитник, който се крие в ъгъла и който, разбира се, има право на глас. Наистина той може винаги да се зарегистрира някъде в някой хотел. И представете си, достатъчно е само да се явят тези господа, достатъчно е да видите как широко отварят вратата и влизат, широкоплещести, с изпъчени гърди, с явни признаци на отлично храносмилане, благодарение на което те не могат да не бъдат оптимисти, не могат да не подчинят живота на себе си — достатъчно е само да ги видите и изведнъж вие се поободрявате. Значи, вечерта все пак ще се ознаменува с нещо; във всеки случай ще успеете поне да започнете с пиенето. А след това — кой знае? — може би боговете ще бъдат благосклонни към вас; може би ще успеете да пийнете още и вечерта ще се завърши с грандиозна оргия. И наистина не сте успели да се огледате и вече стоите в бара, мятат в устата си чаша след чаша и се мъчите да запомните фамилните имена на новите си познати и какви длъжности мечтаят те да заемат.

Тъкмо в това време, в разгара на предизборната кампания, когато кандидатите се занимаваха с обхождане на кръчмите, аз започнах да запълням празнините на образованието си и много мои илюзии се пръснаха като сапунени мехури — у мене, който някога се зачитах в „Борци с чукове“ и „От раздавач станал президент“. Да, аз вече започнах да разбирам колко хубаво нещо е политиката и какви благородни хора са политическите деятели!

И така тази вечер ние с Нелсън седяхме в кръчмата без пукната пара в джоба си, с пресъхнали гърла, но с твърдата надежда на пияниците, че случайно отнякъде ще дойде пиене. Седяхме и чакахме няма ли да се мерне някой — главно се надявахме на кандидатите. И изведнъж влиза Джо Хус — пияницата с вечна жажда, със зли очи, крив нос и цветче в петлицата на куртката си.

— Хайде, момчета, да вървим: безплатно пиене — пий колкото ти душа иска! Не искам да изгубите този случай.

— Къде е? — попитахме ние.

— Хайде с мене. Ще ви разправя из пътя — няма време, не бива да губим нито минути.

И ние бързо закрачихме, отдалечавайки се от центъра на града. Из пътя Джо започна да ни обяснява:

— Това го устройва Ханкокската пожарна команда. Всеки трябва да се облече с червена риза и каска, да вземе в ръка един факел и това е всичко. След това ще закарат всички с особен влак в Хайуордс на демонстрация.

Струва ми се, това щеше да стане в Хайуордс. Но впрочем може да беше и в Сан Леандро или в Найлз. Да ме убиете, не помня какъв вид организация беше Ханкокската пожарна команда — демократична ли, или републиканска. Но както и да е, организаторите на демонстрацията почувствали нужда от факлоносци и всеки, който се съгласял да участва в шествието, можел, ако иска, да се напие.

— Целият град ще се обърне с краката нагоре — продължи Хус. — Как ще бъде откъм пиенето ли питате? — като река ще се лее! Организаторите на демонстрацията са закупили всичко, каквото има по кръчмите. Няма да плащаме нищо. Изправи се пред тезгяха и искай каквото ти се ще.

В помещението на пожарната команда на Осма улица, наблизо до Бродуей, ние се облякохме с пожарникарски ризи и турихме каски; дадоха ни факли, изпратиха ни вкупом на гарата и ни натовариха на влака. Из целия път ръмжахме, че не ни дадоха нито една чашка, преди да тръгнем. О, организаторите бяха опитни хора — неведнъж са имали работа с нашего брата. В Хайуордс също не ни дадоха да пием нищо. Най-напред участвай в процесията и си заслужи пиенето — такъв беше лозунгът им.

Шествието се свърши. Тогава се отвориха кръчмите. Навсякъде бяха наети допълнителни прислужници; във всяка кръчма пред заляния с вино и нито веднъж неизбърсан тезгях стоеше шестредова тълпа. Нямаше кога да се бърше тезгяха, нито да се мият чаши. Изобщо нямаше време за нищо: едвам успяваха да пълнят чашите. Оукландци, които работят на пристанището, знаят при случай да покажат какво значи истинска жажда.

Но този начин — блъсканицата и борбата пред тезгяха — ни се видя много бавен. Та всичките напитки в кръчмата ни принадлежаха. Платили са ги водачите на партиите, за да ни почерпят. А ние вече участвахме в шествието, нали? Ние си спечелихме вече почерпката, нали? Затова решихме да предприемем флангова атака, обходихме тезгяха откъм двата края, отблъснахме прислужниците, които почнаха уж да протестират, и започнахме да се черпим сами.

След това изскочихме вън на улицата и взехме да чупим гърлата на бутилките в тротоара и да пием. Тука не пречи да кажа, че Нелсън и Джо Хус имали случай да пият друг път в голямо количество неразредено уиски и това ги научило да пият предпазливо. Аз обаче не знаех нищо подобно. Аз все продължавах още да мисля погрешно, че трябва човек да пие колкото е възможно повече, особено когато няма нужда да плаща. Ние споделихме нашите бутилки с други, като оставихме и за себе си, добра порция, но най-много от всички изпих аз. Това питие обаче не ми хареса. Аз го изпих както едно време, когато бях на пет години, изпих бирата или — виното, когато бях на осем. Надвивах отвращението си и поглъщах уискито като лекарство. А когато изпразнихме всичките бутилки, отидохме в други кръчми, където безплатно уиски се лееше като река и се черпехме сами.

Нямам ни най-малко понятие, колко съм изпил — може би два галона, а може би и пет. Помня само, че в началото на оргията изпивах наведнъж по половин пинт, без да сръбвам подир уискито малко вода, за да смекча вкуса му, нито пък ги разреждах.

Обаче нашите политически дейци бяха твърде мъдри, за да оставят в града тълпа пиян народ от Оукландското пристанище. Когато приготвиха влака, тръгнаха да обхождат всички кръчми. Аз вече започнах да чувствам действието на уискито. Някой ни изтика с Нелсън навън от кръчмата и ние се озовахме в най-последните редове на безредното шествие, аз храбро крачех подир другите, но координацията ми беше в пълно разстройство, краката ми трепереха, сърцето ми биеше, а дробовете ми чувстваха липса на въздух.

Бързо ме овладяваше пълно безсилие; дори замъгленият ми мозък разбираше, че ще се съборя мъртъв на земята и няма да сваря влака, ако изостана в опашката на тълпата. Затова излязох из редовете и отърчах край пътя, по страничната пътека, посадена с клонести дървета. Нелсън със смях отърча подир мене. Помня някои епизоди, които се отделят в паметта ми върху общия фон на кошмара. Особено ясно помня тези дървета и как бясно тичах под тях; помня, че при всяко мое падане цялата пияна тълпа започваше да се кикоти. Всички мислеха, че аз съм просто пиян и че това са пияни фокуси. Никому не минаваше през ума, че цар Алкохол бе ме стиснал за гърлото и ме душеше, убийствено ме душеше, но аз отлично съзнавах това. Помня мимолетното чувство на скръб при мисълта, че се боря със смъртта и че никой не иска да разбере това. То приличаше, както ако се давех пред очите на цяла тълпа зрители, а те си въобразяват, че правя някакви фокуси за тяхна забава.

Паднах и изгубих съзнание. Онова, което е станало след това, после ми разправяха други. От всичко това в паметта ми остана само една картина. Нелсън притежаваше грамадна сила — той ме грабнал като наръч, занесъл ме до влака и ме пъхнал във вагона. Когато най-сетне успял да ме сложи, аз съм започнал да се боря с него с такава сила и така съм се задъхал от липса на въздух, че дори Нелсън, въпреки тъпостта си, разбрал, че ми е много лошо. Сега знам, че съм могъл да умра още тогава там на място. Често ми се струва, че никога не съм бил така близо до смъртта, както тогава. Как съм се държал мога да разкажа само според думите на Нелсън.

Вътре в мене буквално всичко гореше; този вътрешен огън ме обгаряше и аз се задъхвах. Липсваше ми въздух. Безумно жадувах за въздух. Опитът ми да отворя прозореца не сполучи: всички прозорци във вагона бяха завинтени. Нелсън имал случай да види как пияни хора подлудяват: той си въобразил, че аз искам да се хвърля през прозореца. Той се мъчил да ме задържи, но аз продължавах да се боря. Аз грабнах от някого факел и счупих прозореца.

Трябва да кажа, че на Оукландското пристанище имахме една партия за Нелсън и друга против него. Вагонът беше пълен с представители на едното и другото направление и при това всички пияни. Когато аз счупих стъклото, противниците на Нелсън взеха това за сигнал. Един от тях ме блъсна с юмрук и аз паднах на пода: така започна общо боричкане, от което помня само онова, което ми разказваха после; впрочем остана ми споменът и във вид на болки от силния удар в челюстта, който ме свали. Онзи, който ме удари, също падна напряко върху мене; а над него се озова Нелсън; казват, че в започналата след това обща битка вътрешността на вагона била буквално надробена на трески и останали твърде малко цели прозорци.

Може би това мое падане и изгубване на съзнание беше най-доброто, което можеше да се случи с мене. Острите движения, които правех като се борех, само караха сърцето ми да бие по-силно; а моят пулс и без това беше достатъчно ускорен, поради което дробът ми се нуждаеше от усилен приток на кислород.

Когато боят свърши и аз се свестих — все пак не бях дошъл на себе си. Също така малко осъзнавах околното, като давещият се, който продължава да се блъска, дори след като е загубил съзнание. Никак не помня какво съм правил, но оказа се, че така настойчиво съм викал: — Въздух, въздух! — та Нелсън най-сетне разбрал каква е работата; той разбрал, че съвсем нямам намерение да се самоубивам. Тогава той сам извадил късчетата стъкла от прозореца и ми позволил да извадя навън главата си до рамената. Той донякъде разбрал, че положението ми е сериозно и ме прегърнал през кръста, за да ми попречи да се подавам много навън. Така пътувах през цялото време до Оукланд и започнах да се боря като луд винаги, когато Нелсън се опитваше да ме вмъкне назад във вагона.

Тука именно имах за цялото време единствен мимолетен проблясък от съзнание. Едничкото, което помня от момента, когато паднах на пътеката под дърветата, до момента, когато се събудих на другия ден вечерта, е оня миг, когато подадох главата си през прозореца и в лицето ме лъхна вятър от движението на влака; от тоя вятър искри полетяха в очите ми; те горяха клепките ми, ослепяваха ме, — а аз все пак дишах, дишах с всичка сила. Всичката сила на волята ми бе насочена към това да дишам, да дишам колкото е възможно по-дълбоко, да събирам в дробовете си колкото може повече въздух, за колкото може по-малко време. Това или смърт — ето кое разбирах много добре; аз бях опитен плувец, много пъти бях плувал под водата и затова много добре знаех това; изпитвах адски мъки от дълготрайната липса на въздух в ония минути, когато ми се връщаше съзнанието и поставих лицето си срещу вятъра и искрите и дишах, за да не умра.

Повече нищо не помня. Дойдох на себе си на другия ден вечерта, в един хотел, близо до пристанището. Бях сам. Докторът не повикали. И така лесно можех да умра. Нелсън и другите решили, че чисто и просто трябва да ме оставят да се наспя и ме оставили да спя седемнайсет часа в коматозно състояние. Всеки лекар знае, че често хората умират, защото са изпили наведнъж кварта уиски или повече. Всички сме чели за това; обикновено се казва, че те били свикнали хора, но се опитали да пият на бас и не издържали. Тогава аз още не знаех нищо за това. Този случай ми послужи за поука; той не се завърши печално не благодарение на някакви особени качества или на моята доблест, а само благодарение на някаква щастлива случайност и на моя железен организъм. Още веднъж моето здраве удържа връх над цар Алкохол. Още един негов убийствен капан избягах, още веднъж минах благополучно над тресавище и с опасност за живота си усвоих оная предпазливост, която ми даде възможност да продължавам да пия, макар внимателно, в продължение на много години.

Чудно нещо! Всичко това се случи преди двадесет години; аз съм още жив и мога да се ползвам от живота: оттогава много съм видял, много съм направил, усилено живях; и все пак и досега потрепервам, като си спомням, че бях буквално на косъм от смъртта, че насмалко не изтървах тия чудесни двадесет години, които ми се паднаха след това. И ако цар Алкохол не успя да ме погуби в деня на демонстрацията на Ханкокската пожарна команда, затова не е виновен той, повярвайте!

Глава 15

В 1892 година, в ранна пролет, аз реших да замина за далечно плаване. Това решение всъщност не беше във връзка със случая в дена на демонстрацията на Ханкокската пожарна команда. Аз все още продължавах да живея и да посещавам кръчмите; аз буквално живеех в кръчмата. Да пиеш уиски беше според мене опасно, но нямаше в това нищо лошо. Уискито е страшно нещо, както и много други неща в света. От уиски са умирали хора; но от друга страна и на рибаря понякога лодката може да се обърне и той се удавя или скитникът, който пътува безплатно, попада под влака, който го нарязва на късове. За да устоиш против вятъра и вълните, против влаковете и кръчмите, трябва да имаш известна съобразителност. Колкото се отнася до мене, аз реших никога вече да не изпивам наведнъж кварта уиски.

Друго едно обстоятелство ме подбуди да стана моряк: по това време аз за пръв път си представях мислено пътя към смъртта, по който цар Алкохол води своите привърженици. Тази картина впрочем аз си рисувах още достатъчно смътно; при това тя ми се представяше откъм две страни, които за мене в това време често се преплитаха помежду си.

Наблюдавайки средата, в която се движех, аз започнах да забелязвам, че този начин на живеене, който водим ние, е по-пагубен, отколкото животът, който водят мнозинството хора. Цар Алкохол унищожава у човека нравственото чувство, тласка го към престъпление. Много често съм виждал как хора в пияно състояние са вършили такива работи, които не биха им дошли на ум, ако бяха трезви. И това още не беше най-лошото. След престъплението идваше наказанието. Престъплението погубваше хората. Мнозина мои приятели, с които се срещах в кръчмите и с които заедно пиех, бяха в трезво състояние добродушни и безобидни момчета; затова пък, когато се напиеха, те бяха способни на най-долни, безумни постъпки. И тогава полицаите ги отвеждаха и ги затваряха и аз отивах да се сбогувам с тях, когато ги водеха отвъд залива, където им обличаха дрехата на каторжници. И колко пъти съм имал случай да чувам тогава едно и също оправдание: Ако не бях пиян тогава, за нищо на света не бих извършил това! — Понякога под влиянието на цар Алкохол се извършваха най-ужасни постъпки — постъпки, от които потреперваше дори моето закоравяло сърце.

Имаше и друга страна този път на смъртта: това беше пътят на отчаяните пияници. Такъв човек може всеки момент да замине за онзи свят без дори видима причина. Когато пияниците заболяваха — дори от най-незначителна болест, от която всеки нормален човек би оздравял, — те просто угасваха като свещица. Понякога ги намираха мъртви в леглото, понякога изваждаха телата им от водата; или пък просто ги сполетяваше нещастен случай както например с Бил Кели. В пияно състояние той разтоварвал един кораб и му се откъсна пръста; а можеше да се случи да се откъсне главата му вместо пръста.

И така, аз започнах да се замислям над положението си и дойдох до заключението, че моят начин на живеене за нищо не го бива. Много бързо той водеше към гроба, а моята младост и присъщата ми жажда за живот не можеха да се примирят с мисълта за смъртта. Но имаше само един начин да напусна този живот — да замина в далечно плаване. В залива Сан Франциско зимуваше цяла флотилия, която се готвеше за лов на морски котки; в кръчмата срещнах шпикери, помощниците им, ловци, и гребци. Запознах се с ловеца Пит Холт и приех неговото предложение да стана в неговата лодка гребец и да постъпя в една шхуна с него. Още там ние поляхме съглашението с половина дузина шишенца.

Веднага се събудиха моите предишни неспокойни стремежи, които бяха като че ли улегнали под влияние на цар Алкохол. Аз почувствах, че ми е дотегнал до смърт животът в кръчмите и Оукландското пристанище; аз не можех дори да разбера защо всичко това някога ми изглеждаше така привлекателно. В ума ми през всичкото това време се носеше картината на „пътищата на смъртта“ и аз започнах вече да се страхувам да не случи с мене нещо преди отплаването, което бе определено за януари. Започнах да се държа по-предпазливо, по-малко пиех и по-често си ходех у дома. Когато пиенето се превръщаше в дива оргия, аз побягвах. Когато Нелсън се наливаше до безумие, винаги се изхитрях и офейквах.

На 12 януари 1893 г. аз навърших 17 години, а на 20 подписах договор за постъпване на кораба „Софи Сезерланд“. Това беше тримачтова шхуна, която заминаваше за лов покрай бреговете на Япония. Разбира се, договорът трябваше да се полее. Джо Виджи ми размени банкнотата, която получих в предплата; най-напред почерпи Пит Холт, после аз, после Джо Виджи, после другите ловци. Какво да се прави? Такива бяха нравите на старите моряци. А кой бях аз — 17-годишно хлапе, — за да се отклонявам от обичаите на тези едри, широкоплещести възрастни мъже.

Глава 16

На „Софи Сезерланд“ нямаше какво да се пие, плаването продължи петдесет и един ден и аз през цялото време блаженствах. Ние се възползвахме от североизточния мусон и с негова помощ започнахме бързо да се движим на юг, към Бонинските острови, — отделна, принадлежаща на Япония група, която служи за сборище на канадската и американската ловджийски флоти. Тук корабите се запасяваха с вода и правеха необходимите поправки, преди да се впуснат в тримесечно плаване покрай японските брегове в Беринговото море, където ставаше ловът на морските котки.

Тези петдесет дни успешно плаване, които прекарвах в абсолютно въздържане от спиртни питиета, напълно възстановиха здравето ми. Чувствах се отлично. От организма ми беше изгонена всичката алкохолна отрова; от самото начало на плаването не усетих ни веднъж желание да пия; дори не си спомнях за пиене. Разбира се, моряците често говореха помежду си за пиянство, разправяха за най-интересни или смешни случаи, станали във време на гуляи. За тези инциденти те си спомниха с по-голямо удоволствие, с по-голямо увлечение, отколкото за всички други случаи в своя живот, пълен с приключения.

Най-стар от всички моряци беше някой си Люис, дебел човек на около 50 години. Той беше шпикер, прахосал цялото си състояние. Цар Алкохол го погубил и той сега завършваше своята кариера с онова, с което я започнал — като прост моряк. Този случай ми направи дълбоко впечатление. Очевидно цар Алкохол знае не само да убива хората. Люис например той не е убил. Той е направил по-лошото. Той го е лишил от власт, от място, от всички удобства на живота, стъпкал е в калта неговото самолюбие и за цял живот го е осъдил на тежкото съществуване на прост моряк; а понеже Люис беше здрав и як човек, очевидно е, че му предстоеше доста дълго да влачи своето съществуване.

Нашето плаване по Тихия океан стигна до края си. Ние видяхме вулканичните, обрасли с гори, върхове на Бонинските острови и, лавирайки между рифовете, влязохме в добре запазения залив; скоро нашата котва затрещя и ние се спряхме на това място, където вече имаше около двайсетина кораби на също такива цигани-скитници на морето. Откъм брега лъхаше аромат от незнайни тропически растения. Туземци със своите лодки със странна конструкция и японци с още по-чудати сампани плуваха из залива, като гребяха с едно гребло и идеха към нашия кораб. За пръв път попадах в чужда страна. Най-сетне стигнах до края на света: сега ще видя с очите си всичко онова, което съм чел из книгите. Аз жадувах по-скоро да сляза на брега.

Сговорих се с други двама моряци и решихме през цялото време да бъдем тримата заедно (ние така добре изпълнихме това решение, че до края на плаването все ни наричаха тримата братя по пиене). Единият се казваше Виктор; той беше швед. Другият — Аксел — беше норвежец. Виктор ни посочи отдалеко една пътека, която най-напред се губеше в дива клисура, след това пак се показваше и пълзеше по стръмен склон от лава, а от там се виеше в планината между палми и цветя и ту се губеше, ту се явяваше пак. Той каза, че трябва да се изкачим по тая пътечка и ние на драго сърце се съгласихме; оттам щяхме да видим чудесни изгледи, там щяхме да намерим оригинални туземски селца и да срещнем в края на краищата някое — но какво никой не знаеше — приключение. На Аксел много му се искаше да отидем за риба. Съгласихме се и с това. Решихме да намерим един сампан, да вземем двама рибари японци, които познават рибните места и да устроим грандиозна ловитба. Колкото се отнася до мене, всички проекти еднакво ми се харесваха.

След като си съставихме план, ние слязохме на брега с лодка между рифовете от живи корали; като стигнахме земята, издърпахме лодката на белия бряг, покрит с коралов пясък. Минахме през пясъчната ивица, влязохме под сянката на кокосовите палми и стигнахме до един малък градец. Там намерихме няколкостотин буйстващи моряци от всички краища на земята; те всички безмерно пиеха, безмерно пееха и безмерно играеха. И всичко това ставаше на главната улица на градеца за голямо възмущение на съвсем безпомощната шепа японски полицаи.

Виктор и Аксел решиха, че трябва да му ударим по чашка, преди да тръгнем за тая дълга разходка. Можех ли да откажа да пийна с тия две задушевни момчета? Необходимо беше да се полее нашата дружба. Обичаят искаше това. Ние всички се смеехме на нашия капитан-трезвеник и го презирахме, защото не пиеше нищо. На мен лично съвсем не ми се искаше да пия, но затова пък положително ми се искаше да се покажа добър другар и славен момък. Дори споменът за Люис не ме спря, когато поглъщах силната, обгаряща течност. Наистина цар Алкохол е нанесъл на Люис жесток удар, аз обаче бях млад, кръвта ми, здрава и силна, бързо течеше по жилите ми, организмът ми беше железен и… хе, младостта винаги се смее презрително, като гледа разрушенията, които старостта прави. Странно и силно беше питието, което ни дадоха. Силно миришеше на алкохол. Не можеше да се познае къде и по какъв начин е приготвен. Най-вероятно това беше някаква туземна настройка. Питието беше горещо като огън, прозрачно като вода и действаше бързо като смърт. То беше наляно в празни бутилки от холандско вино, на които бе запазен етикета с много подходящото име „Котва“. И наистина от действието на това питие ние застанахме на котва. Не можахме да се измъкнем от града. Нито тръгнахме със сампана, нито ловихме риба. И макар че престояхме на острова десет дни, не можахме нито веднъж да се разходим из оная пътечка, която минаваше покрай скалаците от лава и тънеше в цветя.

В градеца срещнахме стари познайници от другите кораби — хора, с които сме били заедно из кръчмите в Сан Франциско, преди да отплаваме. Всяка такава среща се започваше с почерпка; поговорим за това, за онова пак се почерпим, след това започваме песни и всякакви шеги, докато най-после главата започне да шуми. Тогава всичко започваше да ми се струва някак значително и чудесно — всички тия морски вълци, които ревяха от цяло гърло, един от които бях аз, събрани за гуляй върху една коралова скала всред океана. Аз си спомнях откъслеци от балади за рицари, които пируват в старинна зала. Ето че те насядат: едни при почетния край — над солта, други — под солта; ето един викинг, който току-що се е върнал от морето, седнал да пирува очаквайки битка. И аз се чувствах, че още не е умряла цялата тая старина и че ние принадлежим към същата древна порода.

Още не бе се мръкнало, когато Виктор от пиянство съвсем загуби ума си. Той искаше да се бие с всички и с всичко. По-нататък имах случай да видя из лудниците буйни луди; разлика между тях и Виктор нямаше никаква — може би само тая, че той беше още по-нетърпим. През цялото време ние с Аксел трябваше да се намесваме, да помиряваме сбитите, така че и ние изпащахме в общите сборичквания; най-сетне се изхитрихме, като турихме в ход цялата си предпазливост и хитрост на пияни хора, да придумаме нашия приятел да влезе в лодката и след това да го откараме на кораба.

Но щом стъпи на палубата, Виктор започна да прави скандали. Той беше силен, колкото няколко мъже, взети заедно, и вдигна всичко с краката нагоре. Много добре помня, че натъпка един моряк в сандъка с веригите; за щастие морякът не пострада твърде много. Виктор не беше в състояние да го свие както трябва. Морякът се извиваше и гледаше да му избяга и Виктор си разкървави ръцете в грамадните халки на морската верига. Когато най-сетне успяхме да го издърпаме от сандъка, лудостта му взе друга форма: той си въобрази, че е велик плувец, и изведнъж скочи през борда и започна да доказва своето мнение да плува като се блъскаше като полумъртва свиня и усилено гълташе солена вода.

Извадихме го от водата като с въдица, занесохме го долу, съблякохме го и го сложихме на пейката; тогава почувствахме и себе си съвсем разбити. Но все пак ни се искаше да постоим още на брега; и отидохме, като оставихме на кораба Виктор, който високо хъркаше. Интересно е, че другарите на Виктор, които сами обичаха да пият, го осъждаха. Те клатеха глави неодобрително и мърмореха: — Такъв човек не бива да пие! — а между това Виктор беше най-ловкият моряк и най-добродушният човек от целия екипаж. Той беше във всяко отношение идеален моряк; другарите му го ценяха според заслугите, уважаваха го и го обичаха. Но цар Алкохол умееше да го превръща в буен луд. Тук именно намираха другите пияници разликата между него и себе си. Те знаеха, че от пиянството — моряците винаги пият прекалено много — подлудяват и те; но те изпадаха само в тиха лудост. Буйната лудост — виж, това вече е лошо: тя похабява веселбата на другите и често се завършва с трагедия. От гледището на тия хора в тихата лудост нямаше нищо за осъждане. Но ако застанем на общочовешко гледище — нима не е за осъждане всяка лудост? А кой умее по-добре от цар Алкохол да внуши безумие?

Но нека се върнем към нашия разказ. Когато отидохме пак на брега, ние с Аксел се отбихме в една удобна японска кръчмичка, седнахме вътре и започнахме да броим и сравняваме кой има повече синини по тялото си; пиейки, ние обсъждахме последните произшествия. Хареса ни да пием тук спокойно и на тихо и затова ударихме още по едно. Тогава в кръчмичката надникна един от нашите другари, след това — още неколцина и продължихме с тях скромната си почерпка. Най-после извикахме един японски оркестър, но още докато прозвучат първите ноти, внезапно от улицата се чу див вой, ясно слушан през книжните стени. Ние познавахме този звук. Виктор, продължавайки все още да вие и съвсем пренебрегвайки вратите, влетя при нас, като проби крехките стени на кръчмата. Очите му бяха налени с кръв и той диво размахваше мускулестите си ръце. Обзело го беше предишното безумие; той искаше да унищожи всичко, каквото види; той жадуваше кръв, нечия кръв. Музикантите удариха на бяг, ние също. За да се спасим, ние навлязохме в някакви дворове, промушвахме се през книжни стени. Готови бяхме на всичко само да избягаме.

Когато кръчмата беше наполовина разрушена, Виктор успя малко да се успокои; ние с Аксел се съгласихме да изплатим на стопанина всички загуби, а сами тръгнахме да търсим по-спокойно място. Главата улица беше обърната с краката нагоре. Стотици моряци, буйно весели, се разхождаха назад и напред. Понеже началникът на полицията със своя малък отряд се оказа съвършено безсилен, губернаторът заповядал на всички капитани на кораби да приберат своите команди на корабите преди мръкване.

Какво? Значи така искат да се отнесат с нас! Не успя тази новина да стигне до корабите и в тях не остана жива душа. Всички слязоха на брега. Дори ония, които по-рано съвсем не са мислили да слизат, и те започнаха да скачат в лодките. Нещастната заповед на губернатора предизвика всеобщ скандал. Минаха няколко часа, откак бе залязло слънцето, но моряците заявяваха едно: — Нека се опитат да ни върнат на корабите! Те ходеха из града и канеха властите да се опитат да направят това. Една голяма тълпа се събра пред къщата на губернатора; те пееха от цяло гърло моряшки песни; от ръка в ръка предаваха бутилки; някои шумно играеха. Полицаите, в това число и резервният отряд, стояха на купчини съвсем безпомощни и чакаха от губернатора заповед, която той твърде благоразумно не издаваше.

На мен тази сатурналия ми се виждаше нещо величествено. Като че ли са се върнали времената на испанските пирати. Тука имаше широк и свободен разгул. Това беше постъпка, достойна за велики авантюристи.

И аз също участвувах в този разгул и аз бях един от тия морски разбойници, които буйствуваха между хартиените къщици на японския градец.

Губернаторът не издаде заповед да се очистят улиците. Ние с Аксел продължавахме да скитаме от кръчма на кръчма и навсякъде пиехме. След това се разделихме във време на някаква пияна история и аз го изгубих от очи; моята глава вече шумеше. Тръгнах по-нататък и на всяка крачка завързвах нови познанства; пиех чаша след чаша и се опивах все повече и повече. Помня, че седях някъде с японски рибари, с хавайци от нашата флота и един млад моряк — датчанин, който току-що беше се върнал от Аржентина, където бил каубой. Този датчанин имаше определена наклонност към всякакви местни обичаи и обреди. И ето че започнахме да пием саке с пълно и точно спазване на целия японски етикет. То беше едно безцветно, меко, топличко питие; даваха го в мънички фарфорови чашки.

Помня след това срещата си с момчетата-юнги на 18–20 години, от средна ръка английски семейства; тези момчета избягали от корабите, където ги дали да учат морското дело — един тук, друг там — и ето сега се бяха озовали моряци на ловджийските шхуни. Те бяха с цъфтящо здраве, яснооки юноши с гладка кожа; те бяха млади — млади като мене и също така се учеха да се движат в средата на възрастни мъже. Пък и наистина те самите бяха възрастни. Те не искаха да пият слабо саке, те имаха нужда от четириъгълни бутилки, пълни с огнената течност, която подпалваше кръвта им и възбуждаше пожар в мозъка. Помня една трогателна песен, която те пяха, с такъв припев:

„Искам да ти дам пръстен, драги мой сине, за да

си спомниш за майка си в часа на страшната буря.“

И те плачеха, когато пееха тази песен — тези безгрижни млади негодници, нанесли такъв удар на гордостта на своите майки, аз също пях заедно с тях и плаках заедно стоях, и се наслаждавах на тази трогателна и драматична сцена, и се опитвах да дам някакво пияно хаотично обяснение на живота и романтичните приключения. Помня още една картина, която ясно се очертава всред по-предишния и последвалия мрак. Ние — тези юноши и аз — вървим из улицата, прегърнати и клатушкайки се, а над нас сияят звездите. Ние пеем някаква безгрижна моряшка песен — пеем всички, с изключение на един: той седи на земята и горчиво плаче, а ние даваме такт, като размахваме бутилките от джин. От двата края на улицата се чуват в далечината гласове на моряци, които пеят като нас в хор; и целият живот изглежда значителен, красив, някакво фантастично и великолепно безумие.

След това пак иде мрак; а след този период на мрак аз отварям очи и при бледната светлина на начеващия ден виждам японка, която грижливо и тревожно се е навела над мене. Тя е жена на един тукашен лоцман и аз лежа пред вратата на нейната къща. Студено ми е, цял треперя и съм съвсем болен след пиянството. Чувствувам, че съм някак много леко облечен. Ах, тези проклети момчета юнги! За тях, вижда се, е станало привичка да бягат. Сега те са избягали с цялото мое имущество. Часовникът ми е изчезнал. Няколкото долара, които имах, също изчезнали. Изчезнало е палтото ми. Коланът ми също. И… да, наистина обущата ми също ги няма.

Аз описах за пример един от десетте дни, които прекарахме на Бонинските острови. Виктор оздравя от временната си лудост, намери мене и Аксел и след това пихме пак, но с голяма предпазливост. Все пак и до края не можахме да се качим по пътеката от лава, обрасла с цветя. Градът и бутилките джин — това е всичко, което видяхме.

Онзи, който сам се е опарил, не може да не чете нравоучение за огъня. Ако бях постъпил така, както трябваше, аз можех да видя на Бонинските острови много интересни неща, да получа едно здраво, нормално удоволствие. Но аз много добре разбирам, че работата съвсем не е в това, как трябва или как не трябва да се постъпи. Важно е как постъпваш в действителност. Тази е предвечната, неопровержима истина. Аз правех това, което правех. Вършех това, което вършеха всички моряци на Бонинските острови. Вършех това, което вършеха в същото време милиони хора из различни точки на земното кълбо. Постъпих така, защото всичко ме тласкаше към тоя път, защото бях човек, по-право момче, продукт на своята среда; защото не бях нито болезнено малокръвен субект, нито полубог. Бях просто човек и вървях из същия оня път, из който вървяха всички хора, пред които се прекланях, моля да не се забравя — здрави пълнокръвни мъже, яки, могъщи, шумни, свободни по дух, които не пресмятат еснафски всяка своя крачка, а с истинско царско великолепие разпиляват и живота, и силите си, и парите си.

И този път лежеше открит пред мене. Като че ли на двора, където играят децата, са оставили кладенеца незатворен. Какъв смисъл има да придумваш малките смелчаци, които крачат със своите дребнички несигурни крачета из пътя към познание на живота, че не бива да играят близо до незатворения кладенец. Всички родители знаят това. И ние също знаем, че известен процент от тези деца — най-живите и смелите от тях — ще паднат в кладенеца. Потребно е само едно и всеки от нас знае това, а то е — да се затвори кладенецът. Същото е и с цар Алкохол. Всички придумвания и нравоучения на света не ще бъдат в състояние да опазят от цар Алкохол мъжете и юношите, които възмъжават, докато цар Алкохол е достъпен винаги и навред и докато той е неразделно свързан с понятието за мъжественост, смелост и широк размах.

Едничкият рационален изход от това положение за нас, представителите на двайсетото столетие, е да заковем кладенеца и да докажем, че двайсетият век е действително двайсети век, който е оставил на деветнайсетия и на всички по-раншни векове всичко онова, което принадлежи на тях: изгарянето на вещиците, нетърпимостта, фетишизма и най-гнусния от всички тези остатъци на варварството — цар Алкохол.

Глава 17

От Бонинските острови ние заминахме на север, да търсим стадата морски котки и цели три месеца скитахме из северните морета в студ и мраз. Понякога попадахме в гъста, безкрайна ивица мъгла и по цели седмици не виждахме слънце. Работата беше невероятно тежка; не пиехме и дори не мислехме за пиянство. А после отплувахме на юг, в Йокохама, с грамаден запас кожи, предвкусвайки близостта на получаване на заплатите.

Много ми се искаше да слезем на брега и да видим Япония, но първият ден след пристигането ни бе изцяло посветен на работата в кораба; нас, моряците, освободиха едва привечер. И тук, благодарение на самия строй на нашия живот и установения от хората обичай да поливат всички сделки, цар Алкохол пак ме взе под ръка и ме поведе, където искаше. Капитанът дал пари на ловците да ги предадат на нас, а те седнали да ни чакат в една местна кръчма да отидем да ги получим. Кръчмата била изцяло заета от компания от нашата флотилия. Различни питиета се лееха като из река. Всички черпеха. Можехме ли ние след тримесечна тежка работа въздържание, ние — млади, силни, цъфтящи, здрави момчета, които дълго време сдържаната от дисциплината и околните условия жажда за живот сега кипеше и преливаше — можехме ли да се удържим и да не пийнем две-три чашки? Ще пийнем малко — така решихме, — а после ще отидем да разглеждаме града.

Излезе пак същата история. Колко пъти стана нужда да пием! А колкото проникваше в кръвта ни вълшебното горещо питие, колкото повече смекчаваше гласовете и сърцата ни, толкова по-силно ние чувствувахме, че сега не е време да се прави оскърбителното различие: да се съгласиш да пиеш с един другар, а да откажеш да пиеш с друг. Всички сме другари, всички заедно сме се борили с бурите и лишенията, всички ние, наредени един до друг, сме спущали платната и сме изопвали въжетата, сменявали сме един другиго на кормилото, лежали сме един до друг на същата палуба, когато корабът се е заривал във вълните и едновременно сме издигали глави, когато той е изскачал навън, и сме гледали кой от другарите е липсвал. И затова трябваше да пием с всички и всички черпеха и гласовете ни ставаха по-високи, когато всички си спомняхме хиляди чисто другарски постъпки. За сбиванията и свадите съвсем забравихме и бяхме убедени, че в цял свят няма по-добри момчета.

Та ето — беше още ранна вечер, когато попаднахме в тази кръчма и през цялата тази първа нощ на брега аз не можах да видя Япония; не можах да видя нищо друго освен тази кръчма — обикновена кръчма, много прилична на нашенските кръчми, пък и изобщо на кръчмите от цял свят.

Две седмици стояхме в Йокохамското пристанище, но от целия град можахме да видим само кръчмите, където се събират моряците. Понякога някой от нас нарушаваше еднообразието на гуляите и измисляше някоя ефектна шега. Мене например ми провървя да извърша цял подвиг в това отношение. Веднъж в тъмна полунощ преплувах разстоянието от брега, върнах се в гемията и заспах дълбоко; а пристанищната полиция в това време търсела из пристанището тялото ми и показвала мои дрехи за опознаване.

Може би именно заради такива неща се напиват хората — мислех аз. В нашия малък кръжец това, което направих аз, се смяташе за събитие, което е съвсем извън реда на нещата. Цялото пристанище говореше за това. В продължение на няколко дни аз се ползувах с голяма слава между японците-лодкари и в кръчмите на брега. Моят подвиг бе достоен за скрижалите на историята. Аз можех с гордост да си спомням за това събитие и да го разправям. Признавам, че като си спомня това дори сега, след двадесет години, в душата ми се издига едно скрито чувство на гордост. То беше също такъв силен момент, както когато Виктор разруши чайното заведение на Бонинските острови или когато ме окрадоха избягалите юнги.

Но интересно е това, че насладата от цар Алкохол още не ми беше известна. Аз бях по природа така далеч от алкохола, че самият негов вкус съвсем не ме прелъстяваше; химическата реакция, която той произвеждаше в моето тяло, не ми доставяше никакво удоволствие: моят организъм не се нуждаеше от такава реакция. Аз пиех затова, защото пиеха и онези хора, с които живеех; пиех затова, защото поради своя характер не можех да допусна да ме надвишат другите в това любимо за тях развлечение. Но аз все пак бях голям любител на сладките работи; когато нямаше с мен никой, който да ме види, аз си купувах захарчета и ги ядях с наслаждение.

Под звуците на една весела песен ние дигнахме котва и излязохме от Йокохамското пристанище на път за Сан Франциско. Този път се възползувахме от северното течение, в гърба ни духаше силен западен вятър, така че след тридесет и седем дни бързо плаване ние пресякохме Тихия океан. Предстоеше ни да получим доста кръгли суми и през тия тридесет и седем дни ние постоянно строихме планове, как ще похарчим парите си. През цялото това време никой от нас не изпи нито една глътка вино и мозъците ни се проясниха съвсем.

Всеки моряк преди всичко уверяваше (колко често се чуват тези думи на палубата на кораби, които се връщат у дома си!):

— Ба, цял километър далеч ще бягам от тези акули (съдържателите на моряшките гостилници).

След това — в скоби — се изказваха съжаления, че в Йокохама се похарчиха толкова много пари. А след това вече всеки започваше да мечтае на любимата си тема. Виктор например уверяваше, че щом слезе в Сан Франциско, ще замине направо, без да поглежда назад, през пристанището и Варварийския бряг, по-нататък — в самия град. Най-напред ще даде обявление в някой вестник, че търси стая в скромно работническо семейство.

— Тогава — казваше Виктор — ще се запиша за две седмици в някое танцувално училище само за да се срещна и запозная с момичетата млади хора. След това ще гледам да вляза в компания, където танцуват, ще почнат да ме канят вечер на гости и така нататък; а с парите, които ще получа, ще мога да се издържам до януари — и тогава пак ще отида за морски котки.

Не, той няма вече да пие. Той знае сега как свършва пиенето, особено за него; виното се налива вътре, а разумът излетява навън; и докато се огледаш, всичките ти пари отишли. От горчив опит той знаеше, че му предстои да избира: или пиянство три дни наред заедно с акулите от Варварийския бряг, или цяла зима, пълна със здрави развлечения в прилично общество. Може ли да има съмнение кое ще избере?

А пък Аксел Хундерсон, който не обичаше нито обществата, нито танците, обяви:

— Аз имам да получавам добра сума. И ще мога да си отида у дома. Ето вече петнайсет години не съм виждал нито майка си, нито семейството си. Щом ми дадат парите, ще ги изпратя у дома — нека там ме чакат. След това ще избера един хубав кораб, който заминава за Европа, и ще се върна пак с пари. Като се съберат пак двете суми заедно, ще излезе, че никога през живота си не съм имал толкова пари наведнъж. У дома ще ме гледат като принц. Не можете да си представите как всичко в Норвегия е евтино. Аз ще мога да накупя подаръци и да харча пари така, че ще им изглеждам като същински милионер и ще преживея цяла година, без да работя на някой кораб.

— Тъкмо това е, което и аз мисля да направя — каза Червеният Джон. — Ето вече три години не съм получил нито ред от домашните си и десет години не съм ги виждал. И знаеш ли, Аксел, в Швеция е същата евтиния, както в Норвегия: а моето семейство живее в село, там имат стопанство. И аз ще изпратя парите си у дома и заедно с тебе на един кораб ще обиколя нос Хорн. Ще си намерим добър кораб.

И Аксел Хундерсон, и Червеният Джон започнаха един през друг да описват хубостите на селския живот и живописните обичаи на своите страни. След тези разкази всеки от тях буквално се влюби в родната къща на другия и те се заклеха тържествено да направят това пътешествие заедно и да прекарат времето си заедно: шест месеца в Швеция у Джон и шест месеца в Норвегия у Аксел. До края на плаването просто нищо не можеше да ги раздели — те се вдълбочиха съвсем в обсъждане на плановете си.

Дългият Джон не го влечеше към дома. Но палубата беше му дотегнала. Моряшките хотели също не му трябват. Той ще си намери една стаичка в тихо семейство, ще постъпи в навигационната школа и ще държи изпит за шкипер. Същото казваха и другите. Всеки се кълнеше, че този път ще бъде по умен и няма да пилее пари. По-далеко от „акулите“, от крайбрежния квартал, от кръчмите — такъв беше лозунгът на нашата команда.

Моряците станаха скъперници. Между тях царуваше невиждана досега спестовност. Те не купуваха нищо от домакина. Слагаха се закръпки — разноцветни късчета материя едно върху друго в най-необикновени комбинации. Моряците икономисваха дори парите за кибрит и палеха винаги по двама или по трима от една клечка.

Щом влязохме в пристанището на Сан Франциско, веднага след лекарския преглед при нашия кораб дойдоха лодки с пратеници от разни хотели. Те изпълниха палубата; всеки от цяло гърло рекламираше своя бордей и всеки носеше в пазвата си подарък бутилка уиски. Но ние с величествен вид и силни ругатни им посочвахме стълбата. Ние нямахме нужда нито от хотелите им, нито от уискито им. Тъй като ние бяхме трезви, спестовни моряци и знаехме за какво да харчим пари.

Най-после дойде денят за изплащане на заплатите; Ние излязохме от канцеларията вън, на тротоара, с пълни джобове с пари. Веднага като хищни птици върху нас се нахвърлиха „акулите“, ние се спогледахме. Цели седем месеца бяхме живели заедно, без да се разделяме един от друг, а сега нашите пътища се разделяха. Оставаше да изпълним последния обред пред раздялата (тъй като това беше най-после обичай, свещен обичай).

— Да вървим, деца, — каза нашият шкипер.

Наблизо там беше неизбежната кръчма. Наоколо ги имаше дори цяла дузина. А когато влязохме всички в една от тях, тълпата „акули“ застана пред вратата на тротоара. Някои от тях дори се опитваха да влязат, но ние не искахме да имаме никаква работа с тях.

И ето че се изправихме всички пред дългия тезгях — шкиперът, щурманът, шест души ловци, шестима кормиладжии и петима гребци. Един гребец липсваше: близо до нос Джеримо ние го пуснахме в морето, като привързахме за краката му един чувал въглища, във време на снежна буря. Бяхме деветнадесет души и това беше нашата прощална почерпка. След седем месеца истинска тежка работа и в буря, и в затишие, ние сега за последен път се гледахме един други. Знаехме това много добре, защото пътищата на моряците винаги се разделят в разни посоки. И всичките деветнадесет души като един приехме почерпката на шкипера. А след това щурманът ни изгледа с един красноречив поглед и поръча още уиски. Щурманът ние обичахме не по-малко, отколкото шкипера — обичахме ги и двамата еднакво. Можехме ли, след като пихме с единия, да не пием и с другия?

След това почерпи Пит Холт — ловец от моята лодка (той загина след една година на „Мери Томас“, която потъна заедно с целия екипаж). Времето вървеше, чашите уиски идеха една след друга, гласовете ни ставаха по-високи, а главите ни шумяха. Ловците бяха всичко шестима и всеки от тях настояваше в името на свещеното чувство на другарство целият екипаж да пие с него поне по една чашка. Имахме още шестима лодкари и петима гребци и всички разсъждаваха точно така. Всекиму в джоба звънтяха пари и всеки смяташе, че неговите пари не са по-лоши от парите на другите; а душата на всички беше щедра и благородна.

Деветнайсет рунда — деветнайсет чашки една след друга. Какво му трябваше още на цар Алкохол, за да ни подчини всецяло? Всички бяхме докарани до оная точка, когато се забравят всякакви грижливо лелеяни мечти. Командата излезе от кръчмата, клатушкайки се, и попадна право в прегръдките на „акулите“. След това работата тръгна бързо. Кой за една седмица, кой за два дни прахосаха всичките си пари и съдържателите на моряшките хотели започнаха да записват на сметката на корабите, които ще заминават. Виктор беше личен, снажен мъж; с протекцията на един свой приятел той можа да влезе в една спасителна команда. Но обявление за стая в семейството на скромен работник той никъде не даде и никаква танцувална школа не видя. Дългият Джон също така не можа да постъпи в навигационна школа. Той постъпи на временно място в един речен параход. Червеният Джон и Аксел не можаха да изпратят у дома заплатите си. Вместо това и те, като всички други, се пръснаха в разни посоки; постъпиха на разни кораби и отплаваха към всички морета на света; там ги настаниха съдържателите на хотелите и те се трудеха, за да изплатят на „акулите“ аванси, които никога не бяха виждали.

Мен лично ме спаси това, че имах дом и семейство, където можех да отида, аз прехвърлих залива, стигнах до Оукланд и между другото надзърнах в „списъка на смъртта“. Нелсън вече го нямаше — застреляли го във време на въоръжена съпротива на полицията. „Уиски“ също беше изчезнал. Изчезнали бяха също така Старият Кол, Старият Смоудж и Боб Смит. Другият Смит, от „Ени“, се удавил. Французинът Франк според слухове се криел някъде към горното течение на реката; казваха, че той се страхувал да се покаже надолу, защото някъде бил направил нещо. Още неколцина души излежаваха наказания в Сен Куентин или Фолском. Големият Алеко, гъркът, когото познавах отблизо в Бенешия едно време и с когото често сме пили по цяла нощ, убил двама души и избягал в чужбина. Фитцмонс, с когото заедно плавах, когато бях в рибарския патрул, получил рана от нож в гърба; повредили се дробовете му, раната се усложнила в туберкулоза, дълго боледувал и най-после умрял. И така всички един след друг. Да, „пътят на смъртта“ Беше оживен път; а по всичко онова, което знаех за тия хора, аз не се съмнявах, че за всичко е виновен цар Алкохол; за една смърт само той не беше виновен — за смъртта на Смит от „Ени“.

Глава 18

Моето увлечение от Оукландското пристанище успя да мине съвсем. Престана да ми харесва тази обстановка, целия този живот. Аз се върнах пак към Оукландската безплатна библиотека и започнах пак да чета книги — този път с голямо внимание. При това майка ми твърдеше, че вече било време да стана по-сериозен: погулял съм доста, стига вече; време било да се заловя за постоянна работа. Пък и семейството ми се нуждаеше от пари. Подчинявайки се на всичко това, аз постъпих в една конопена фабрика и се задължих да работя по десет часа на денонощие срещу заплата десет цента за час. Макар че бях станал и по-силен, и по-ловък, сега получавах същата заплата, каквато и във фабриката за консерви, където работех преди няколко години. Наистина тук ми обещаваха след няколко месеца да ми повишат заплатата до долар и четвърт на ден.

От това време започва за мене период на пълна добродетел — поне колкото се отнася до цар Алкохол. Минаваха месец след месец, а аз не турях в уста нито капка питие. Но аз бях още на осемнайсет години, бях здрав и физическата работа не повреждаше мускулите ми — тя само ги укрепваше. Разбира се, като на всяко младо същество, беше ми необходимо развлечение, нещо възбуждащо — нещо по-друго от книгите и чисто механически труд. Веднъж случайно наминах в Съюза на християнската младеж. Там царуваше здравият дух на спорта, но за мене всичко това беше извънредно детинско. Аз вече не бях момче, не бях дори юноша, макар че бях млад. Аз бях другарувал с възрастни мъже. Знаех тайнствени и страшни неща. Сравнително с младите хора, които срещах в Християнския съюз, аз бях от съвсем друг свят, говорех на съвсем друг език, притежавах по-печален и по-ужасен опит. (Сега, когато си припомням живота си, започвам да разбирам, че истинско детинство никога не съм прекарал). Младежта от Съюза във всеки случай не ми прилягаше: тези момчета бяха много млади, много невинни. Впрочем аз не бих обръщал на това внимание, ако те можеха да се сближат с мене на друга почва и да ми дойдат на помощ духовно. Но аз бях много прочел из книгите — много повече от тях. Оскъдността на тяхното практическо познаване на живота, тяхното духовно богатство — всичко това даваше общо такава крупна отрицателна величина, която надминаваше и здравата им нравственост, и здравите им занятия със спорта.

С една дума аз вече не можех да играя детски игри с ученици от подготвителния клас. Целият този чист, хубав живот беше затворен за мене благодарение на това, че аз вече бях минал школата на цар Алкохол. Но все пак, когато настъпят нови, по-добри времена и алкохолът бъде съвсем изгонен от живота на хората, именно в клубовете ще ходят ония, които сега се влекат из кръчмите, за да завързват там познанства.

Работех във фабриката по десет часа на ден. Това беше бавна, чисто механична работа. А мене ми се искаше живот, искаше ми се да чувствам, че не съм само машина, която работи за десет цента на час. Но в кръчми вече не ми се ходеше. Имах нужда от нещо ново. Аз се превръщах във възрастен човек. У мене започнаха да растат някакви непознати дотогава и вълнуващи желания и стремления.

Тъкмо по това време по една щастлива случайност се срещнах с Люис Шаток. Станахме с него приятели.

Люис Шаток, без ни най-малко да бъде порочно момче, беше всъщност истински, но съвсем не много голям Джон Жуан; сам той впрочем бе убеден, че е дълбоко развратен градски продукт. Аз пък съвсем не бях градски. Люис беше красив, изящен и постоянно се влюбваше в госпожици. Да се влюбва беше за него интересно занятие, което изцяло го поглъщаше. А аз за госпожиците нямах дори понятие. Досега те съвсем не бяха ме интересували. Тази страна на живота бе минала покрай мене незабелязано. А когато веднъж Люис се сбогува набързо с мене на улицата и се доближи, вдигайки шапка, до някаква негова позната госпожица и тръгна заедно с нея, аз почувствах вълнение и завист. И на мене ми се прииска да поиграя тази игра.

— Хе, това е най-лесното нещо — каза Люис. — Трябва само да ти намерим една госпожица.

Но то е по-мъчно, отколкото изглежда на пръв поглед, сега ще ви докажа това, макар че ще трябва да направя едно малко отстъпление. Люис не ходеше в къщите на познатите си момичета. У никоя от тях той не беше ходил. Разбира се, и аз — съвсем чужд човек в този нов за мене свят — бях в същото положение. Освен това нито Люис, нито аз имахме възможност да посещаваме танцувалните курсове и обществените вечеринки, а те бяха най-удобните места за завързване на познанства. Но ние нямахме пари за тази цел. Той беше ученик в една ковашка работилница и получаваше малко повече от мене. Двамата живеехме у дома си и плащахме на семействата за издръжката си. После трябваше да купуваме цигари, дрехи и обуща; след това ни оставаше за лични разходи една сума, която се движеше между седемдесет цента и един долар в седмицата. Ние събирахме капиталите си и ги деляхме по равно; по някой път целият остатък от общите пари отиваше в полза на единия от нас, когато например той се впущаше в някоя голяма авантюра — нещо като разходка с някоя госпожица: трамвай за Блер парк, дотам и назад, току погледнеш — двайсет цента хвръкнали; ледено — две порции — тридесет цента или някакви там тамали; това струваше по-евтино — двайсет цента за двамата.

Но мене малко ме тревожеше тази липса на пари. Презрението към парите, на което бях се научил от пиратите на стриди, не ме напусна цял живот. В своята философия аз бях завършил пълен курс и винаги еднакво презирах парите — както в ония минути, когато ми не достигаха за нещо десет цента, така и през времето, когато пръсках по десетки долари, за да черпя другарите си и разни хрантутници.

Но по какъв начин да си намеря госпожица? Люис не можеше да ме заведе в някоя къща и там да ме представи на момичетата. Сам аз не се познавах с никоя. Своите госпожици пък Люис ревниво пазеше за себе си. Във всеки случай самата природа на нещата не му позволяваше да ми отстъпи една от тях. Наистина той понякога успяваше да придума някоя своя позната да доведе някоя своя другарка, но тези другарки се оказваха само бледи копия, съвсем безцветни особи, в сравнение с великолепните екземпляри на Люис.

— Ти ще трябва да действуваш така, както съм действувал на времето и аз — каза той най-после. — Аз реших и си намерих момичета. Направи така и ти.

И той ме научи как да постъпя. Не трябва да се забравя, че ние с Люис бяхме много зле откъм парите. Ние трябваше всякак да се измъчваме, за да плащаме издръжката си и да пазим приличен вид. Срещахме се с него вечер, след работния ден, някъде на ъгъла или в малката бакалница в уличката, единственото място, където се отбивахме. Там купувахме цигари, а понякога за пет цента „червенички“. (О, да! Люис и аз гълтахме захарчета, без да се срамуваме, колкото ни се искаше. За пиене — не пиехме. Ни той, ни аз никога не влизахме в кръчма).

Но да се върнем към момичетата. По съвета на Люис аз трябваше да прибягна до най-първобитния способ: да избера някоя, която ми се харесва, и да се запозная с нея. Всяка вечер ние се разхождахме из улиците. Момичетата също се разхождаха на двойки. Но момичето, което се разхожда, не може да не поглежда момчето, което минава покрай него и му хвърля накриво погледи. (Досега — човек на средна възраст — където и да съм, в който и да било град или село — аз следя с опитното око на слаб играч тази мила невинна игра на момичетата и юношите, когато пролетта или лятото ги примамва навън по разходка).

Лошото беше, че през този аркадски период на моя живот, аз, който бях минал през огън и вода, бях станал крайно срамежлив и скромен. Люис постоянно ме окуражаваше. Но аз не познавах момичетата. Те ми изглеждаха, въпреки бързото ми узряване, незнайни тайнствени същества. В критичния момент ми липсваше смелост и нахалство.

Тогава Люис започна да ми показва как се прави това: красноречив поглед, усмивка, малко смелост, сваляне шапка, някоя дума, после колебание, хихикане, плахо вълнение — и току видиш, работата готова: Люис се е запознал и ми прави знак да отида и аз да се представя.

Но когато след това се разделяхме на двойки и се разхождахме заедно, кавалер с дама, аз забелязах, че Люис винаги вървеше с най-хубавичката, а на мене оставаше някоя куцичка.

Разбира се, след цял ред опити, за които не струва да се говори, аз се научих да действам по-добре; насъбраха се вече доста момичета, с които можех да се поздравлявам и които се съгласяваха да се разхождат с мене вечер. Но любовта аз познах не отведнъж. Това прекарване на времето ме интересуваше и аз продължавах да му се отдавам. Мисълта за пиянство нито веднъж не ми дойде наум. По-късно, когато се занимавах с обобщения от социологичен характер, понякога дълго се замислях над нашите любовни приключения с Люис. Но изобщо всичко това беше много хубаво, младежко и невинно. Пак тогава аз узнах една аксиома от общ характер — но по-скоро биологичен, отколкото социологичен, а именно, че „важната дама и лекото момиче са сестрички“.

А скоро след това узнах що е любов, узнах цялата й прелест, целият й упоителен възторг. Тя още нямаше шестнайсет години. Рокличката й стигаше само до горния край на обущата. Ние се намерихме един до друг в едно събрание на Армията на спасението; но тя не принадлежеше към Армията. Не влизала в Армията и лелята на Хеди, която седеше до нея от другата страна. Леля й дошла на гости от село, където по това време още не бе проникнала Армията на спасението, и се отбила за половин час от любопитство. А Люис седеше до мене и наблюдаваше; според мене той само наблюдаваше: Хеди не беше от „неговия тип“.

Ние седяхме мълком през тоя велик половин час, но през цялото време се споглеждахме плахо един друг; няколко пъти срамежливите ни погледи се срещаха, но ние пак така срамежливо ги отмествахме настрана, тя имаше тънко, продълговато лице. Кафявите й очи бяха необикновено красиви. А нослето й беше просто мечта, както и устните — нежни, леко капризни. Тя носеше баретка, а косите под нея — струваше ми се, че никога не съм виждал такава красива осанка на коси у шатенка. Този половин час ме увери, че влюбването от пръв поглед съвсем не е мит.

За жалост Хеди и леля й си отидоха скоро, както ми се стори (в събранията на Армията на спасението се позволява да излизаш, когато си искаш). Събранието изгуби за мене всякакъв интерес; като почакахме за приличие няколко минути, ние с Люис също тръгнахме към изхода. Когато излизахме, една жена, която седеше в задните редове, ме позна. Тя стана и излезе след мене. За нея няма да говоря. Тя беше жена от моя кръг; бях се запознал с нея отдавна на пристанището. Когато раниха Нелсън, той умря на нейните ръце; а тя знаеше, че аз бях единственият му приятел. Тя искаше да ми разправи за смъртта на Нелсън и аз сам исках да чуя. И ето аз прекрачих от новия живот в стария, откъснах се от моята зараждаща се юношеска любов към малката шатенка с баретка и потънах в атмосферата на предишната добре позната ми мрачна дивота.

Като изслушах разказа й, аз побързах да я оставя и почнах да търся Люис: страхувах се, че съм загубил първата си любов, още щом я видях. Но на Люис в това отношение можеше човек да се облегне. Казвала се Хеди. Той ще узнае къде живее. Лафайет минавала покрай работилницата, където работеше. Нещо повече: той вече няколко пъти я виждал заедно с друга ученичка от същото училище, Рут: и най-после той ми съобщи, че Нита, от която винаги купувахме захарчета, била приятелка на Рут. Трябваше най-напред да отидем в дюкянчето и да придумаме Нита да предаде на Рут една записка за Хеди. Ако тази работа може да се нареди, мене ми остава само да напиша записката.

Така излезе всичко. Падна ми се случай да узная що е свиждане крадешком, за половин час, да изпитам цялото сладко безумие на юношеската любов. Има на света любов по-силна от нея, но няма нищо по-нежно от нея. Как ми е сладко да си спомням! Никога никое момиче не е имало по-срамежлив поклонник от мене, макар че така рано бях познал цялата кал на света и бях водил някога такъв бурен живот. Аз съвсем не познавах момичетата. Аз, когото бяха нарекли принц на пиратите на стриди; аз, който се впусках сам в света и живеех като възрастен мъж между възрастни мъже; аз, който можех да управлявам гемия в мъгла и буря, да вляза в кой да е вертеп в крайморския квартал и да взема дейно участие във всяко започващо сбиване или с шик да поканя при тезгяха всички, които намеря в кръчмата; аз не знаех какво може да се говори, как трябва да се действува с тази тъничка жена — момиченце с къса рокличка, което не знаеше нищо за живота и незнанието на което в тази област можеше да се сравни само — аз така мислех, — само с моето дълбоко знание.

Помня как седяхме двама на пейката под звездното небе. Между нас имаше пространство не по-малко от цял фут. Ние седяхме наполовина обърнати един към друг — облегнати на гърба на пейката; веднъж или дваж лактите ни се допряха, аз тънех в блаженство, говорех с нея и предпазливо избирах думите, да не би някак да оскърбя нежния й слух; но през цялото време мъчително търсех да разбера какво очаква тя от мене. Какво може да очаква едно младо момиче от един юноша, който седи заедно с него на пейката и се мъчи да проникне в тайната на любовта? Какво ли трябва да направя? Дали трябва да я целуна? Дали тя иска да направя опит? Но ако очаква именно това, а аз не го направя — какво ли ще си помисли тя за мене?

Ах, тя беше по-мъдра от мене — сега знам това, — тази невинна жена — дете с къса рокличка. Тя се е срещала вече често с момичета. Тя ми казваше, че й се харесвам с всички начини, които може да си позволи едно момиче. Тя сне ръкавиците си и ги държеше в ръка. Помня как, за да ме накаже на шега за нещо казано от мене, тя смело и непринудено започна да ме цапа по устните с ръкавиците. Насмалко не изгубих съзнание от възторг. По-чудесно усещане не съм изпитвал никога в живота си. Помня дори лекия парфюм, с който бяха намирисани ръкавиците й: аз го вдъхвах, когато те се допираха до устните ми.

И изведнъж ме обзе мъчителен размисъл и съмнение. Дали да грабна тази ръчичка, която размахва парфюмираните ръкавици, които току-що се допряха до устните ми? Ще се осмеля ли веднага да я целуна и прегърна през кръста? Ще се реша ли дори да седна по-близо до нея?

Нищо не се осмелих да направя. Просто нищичко не направих. Само седях при нея и я обичах — обичах я от цялата си душа. И този път се разделихме без целувка. Помня, когато я целунах най-първо; беше друг път, пак вечер, на раздяла — велик миг беше то, когато най-после се окуражих и реших. Изобщо ние с нея се виждахме крадешком, само дванайсет пъти, и разменихме не повече от десетина целувки — юношески целувки, кратки, невинни, които вселяват у самите нас учудване. Никога не ходехме заедно — дори на утринен концерт. Един път изядохме за пет цента захарчета; но аз твърдо вярвах, че тя ме обича. Знам, че аз безусловно я обичах; повече от година мечтаех за нея и споменът за нея и сега ми е скъп.

Глава 19

Когато бях между хора, които не пиеха, никак не ми идваше на ум за пиене. Люис не пиеше. Пиенето не беше по средствата ни нито за мене, нито за него; но — и това е още по-знаменателно — ние нямахме и желание да пием. Ние бяхме напълно здрави и нормални юноши, съвсем не пияници. Ако бяхме пияници, щяхме да намерим начин да пием дори и когато нямаме пари.

Всяка вечер, като довършвахме работния ден, ние се умивахме, преобличахме и се срещахме някъде на ъгъла или в дюкянчето. Но скоро минаха топлите есенни дни; а в студените вечери или във влажно време, когато отгоре се сипеше ситен дъждец, нашият ъгъл беше крайно неудобно място за срещи. В дюкянчето пък нямаше печка. Нита — или който беше там да услужва на купувачите — в промеждутъците между тяхното идване изтичваше в топлата стая при магазина. Там ние нямахме достъп, а в самия дюкян беше студено както на улицата.

Ние с Люис започнахме да обсъждаме положението. Оставаше един изход — кръчмата, мястото за събиране на всички мъже, онова място, където те се срещаха с цар Алкохол. Как добре помня този мокър и ветровит ден, когато двама с Люис, разтреперани от студ (за палта нямахме пари), тръгнахме да търсим някоя подходяща за нас кръчма. В кръчмата винаги беше топло и удобно. Ние с Люис отивахме там съвсем не защото ни се искаше да пием. А при това знаехме, че кръчмата не е благотворително учреждение. Не можеш да седиш там часове и да не поръчаш нищо.

Парите ни бяха много малко — няколко монети по пет и десет цента. Жал ни беше да ги харчим: с тях можеше човек да направи една разходка по трамвая с някое от познатите ни момичета (когато бяхме сами, не давахме пари за трамвай, а винаги вървяхме пешком). Разбира се, че като отидохме в кръчмата, ние искахме да получим колкото е възможно повече удоволствия за своите пари. Поискахме колода карти, седнахме на една маса и цял час играхме; през това време Люис почерпи бира един път и аз един път; бирата беше най-евтиното питие — чашата пет цента. Каква разточителност! Как ни беше жално за тези пари!

Започнахме да разглеждаме посетителите. Те бяха предимно възрастни или на средни години хора, все работници. Повечето бяха немци; те се държаха на отделни групи; очевидно всички отдавна се познаваха помежду си. С тях не можехме да имаме нищо общо. Ние единодушно напуснахме тази кръчма и излязохме навън съвсем съкрушени от съзнанието, че сме изхабили напразно вечерта си и сме похарчили двайсет цента за бира, която съвсем не беше ни затрябвала.

Нашите дирения продължиха още няколко дни; най-после се отбихме в „Национал“ на ъгъла на Десета и Франклинска. Тук обществото беше по-подходящо. Люис намери двама-трима познати; аз също намерих някои стари другари: познавах ги от училището, когато бях съвсем малък, с къси панталонки. С тях започнахме да си припомняме едно време и да се разпитваме един другиго какво е станало с еди-кой си или какво прави друг. Разбира се, разговорът се водеше при чашка. Те ни черпеха и ние пиехме. След това, според неписания кодекс, дойде наш ред да черпим. Това беше вече чувствително — то значеше, че ще трябва за една поръчка да се хвърлят на тезгяха четиридесет-петдесет цента.

Вечерта мина бързо и много оживено; но затова пък окончателно банкрутирахме. Джобните пари, заделени за цяла седмица, изчезнаха до пара. Все пак решихме, че ще посещаваме само „Национал“; само че си дадохме дума да бъдем внимателни в почерпките. До края на седмицата трябваше да правим икономия. Дори за трамвай не бяха останали пари. Принудихме се да се откажем от решената вече разходка с две момичета от Западния Оукланд, в които се готвехме да се влюбим. Бяхме се сговорили да се срещнем с тях на другия ден в града; а сега нямахме пари дори да ги заведем до дома им. Както мнозина други, които попадат в затруднително финансово положение, ние трябваше да изчезнем временно от вихъра на светския живот — поне до събота, деня, когато се получаваха заплати. Затова започнахме с Люис да си назначаваме срещи в една конюшня, където седяхме с вдигнати яки и тракахме зъби, играехме карти в очакване да мине времето на нашето изгнание.

После започнахме пак да посещаваме „Национал“, но гледахме да харчим само толкова, колкото го изискваше приличието, за да имаме възможност да се наслаждаваме на топлата и приятна обстановка. Понякога не ни вървеше. Веднъж например ни накараха да вземем участие в игра на карти и загубихме два пъти на ред (а според условията — който загуби, трябваше да черпи петимата партньори). Какво нещастие! Това значеше разход от двадесет и пет цента до осемдесет цента в зависимост от това, колко играчи ще поискат напитки по десет цента. Впрочем ние всякога имахме възможност да избегнем временно последиците от подобни катастрофи; кръчмарят ни откри кредит. Разбира се, с това денят на разплатата само се отлагаше; при това появяваше се изкушението да харчим повече, отколкото бихме похарчили, ако имахме парите в ръката си. (Помня добре, че когато другата пролет внезапно напуснах Оукланд и пак тръгнах да скитам, останах длъжен на този кръчмар един долар и седемдесет цента. Когато дълго време след това се завърнах, не го намерих вече там. Така че не съм му платил тези пари и досега. Ако той случайно прочете тези редове, моля го да се обърне към мене — ще му се наплатя при първо поискване). Разправих този инцидент в „Национал“, за да покажа още веднъж каква съблазън, какво изкушение е цар Алкохол при сегашния социален строй, когато на всеки ъгъл стърчи кръчма. Дори по-лошо: някои хора по неволя са принудени да прибягват към нея. Ние с Люис бяхме здрави момчета. Ние съвсем не искахме да пием. Не беше и за нашите средства. А при все това студеното мокро време ни гонеше в кръчмата, където трябваше да харчим част от оскъдните си капитали за спиртни питиета. Строгите критици ще ни кажат, че сме можели да отидем в Съюза на християнската младеж, във вечерното училище, в обществените клубове или домове за юношеството. На това има само един отговор: не отидохме там! Това е неоспоримият факт. Не отидохме — и толкова. И сега, в този момент, има стотици хиляди момчета като мене и Люис, които вършат с цар Алкохол тъкмо онова, което вършехме и ние с Люис; при царя е топло и приятно, той кани с пръст и радушно посреща всекиго, взема го под ръка и лъстиво му нашепва на ухото гнусното си учение.

Глава 20

Конопената фабрика не изпълни задължението си — не повишиха заплатата ми до долар и четвърт на ден. В отговор на това аз, чиито деди са участвували във всички войни, като почнеш с отдавнашната дореволюционна борба с индианците — аз, младият и свободен американски гражданин, се възползувах от правото си да си избирам по свое желание работа и напуснах фабриката.

Все още държах за предишното си намерение — да постъпя на постоянно място — и затова почнах да се оглеждам наоколо дали няма да се намери нещо подходящо. Ясно беше едно. Неквалифицираният работник получаваше просяшка заплата. Необходимо е да се научи някой занаят. Реших да стана електротехник. Нуждата от тях се чувстваше все повече и повече. Но как да стана електротехник? Да постъпя в техническо училище или университет нямах средства; пък и нямах твърде високо мнение за теоретичната наука. Аз бях практик и живеех в свят, в който господствуваше практиката. Освен това все още вярвах в легендите, които бяха необходима принадлежност на мирогледа на всяко американско момче в мое време.

Нали е успяло едно момче-лодкар да стане президент? Всяко момче, постъпило на служба в някое търговско или промишлено учреждение, може със спестовност, енергия и умереност само да усвои работата, постепенно да се издига, да заема все по-отговорни длъжности и най-после да стане младши съдружник на фирмата. А след това вече да стане старши съдружник е лесна работа: само въпрос на време. Често се случвало — така се казва във вълшебната приказка, — че момчето е успявало благодарение на своето старание и усърдие да се ожени за дъщерята на своя господар. Към това време аз вече успях твърдо да повярвам в своето умение да задирям момичета и нито за минута не се съмнявах, че ще се оженя за дъщерята на господаря си. Бях твърдо убеден в това. Така са постъпвали всички митически момчета, щом са ставали възрастни.

Затова аз реших завинаги да се простя със скитническия живот. Отидох на електрическата станция, която снабдяваше с енергия една от линиите на Оукландския трамвай. Заведоха ме при самия главен директор. Той ме прие в кабинета си, разкошът на който буквално ме замая. Но все пак храбро заговорих. Обясних му, че бих искал на практика да изуча електрическото дело, че не се боя от работа, че съм свикнал на тежък труд; стига само да ме погледне, за да се убеди в моята сила и издръжливост. Казах му, че искам да започна от долните стъпала и с труда си да се издигам нагоре, че съм готов да посветя цял живот на това занятие и на своята работа.

Директорът просто светна. Като чу какво му казах, той ми отговори, че съм създаден от същото тесто, от което се изработват ония хора, които сполучват. Той сам винаги помагал на всеки млад американец, който иска да си пробие път. Господарите винаги търсят именно такива младежи като мене; но за жалост много рядко ги намират. Моето намерение е похвално и достойно за всяко уважение. Той сам ще следи лично, за да ми се даде пълна възможност да го изпълня. (Аз го слушах и сърцето ми трептеше и си мислех, че може би именно за неговата дъщеря ще се оженя след време).

— Най-напред, преди да си пробиете път и започнете да изучавате по-сложните и трудни отрасли на занаята — каза той, — вие, разбира се, ще трябва да поработите във вагонната работилница при поправката и поставянето на моторите. (Тук аз окончателно дойдох до заключение, че тъкмо неговата дъщеря ще бъде, и съобразявах дали той ще има много акции от предприятието).

— Но — продължи той — вие сам разбирате, не ще съмнение, че не можете да започнете с длъжността помощник на електротехника, който работи по моторите. Това ще дойде по-късно, когато стигнете с работата си до тази длъжност. Вие трябва всъщност да започнете от самото начало. Вашите длъжности във вагонната работилница ще се състоят в метене на пода, миене на прозорците, общо почистване на помещението. Когато докажете, че умеете да вършите тази работа, тогава ще можете да станете помощник-електротехник.

Не ми беше съвсем ясно по какъв начин метенето и миенето на пода могат да служат като подготовка за професията на електротехника; но аз знаех, че в книжките всички момчета са започвали с най-черната работа и чрез добросъвестно изпълнение на тази работа са ставали в края на краищата собственици на цялото предприятие.

— Кога мога да започна? — попитах аз, като бързах колкото се може по-скоро да тръгна по пътя, който откриваше пред мене такива бляскави перспективи.

— Но — каза директорът — както вече се уговорихме, вие ще трябва да започнете от самото начало. Вие не можете отведнъж да влезете във вагонната работилница дори като чистач. Вие трябва по-напред да минете през машинното отделение и да поработите известно време като смазвач. Сърцето ме прободе леко: за миг си представих, че пътят, който ме отделяше от неговата дъщеря, става някак много дълъг, но веднага пак се ободрих. Запознанството с парния двигател ще ми бъде полезно: ще стана по-добър електротехник. Ако работя като смазвач в машинното отделение, ще успея да изуча устройството на машините във всичките им детайли — аз знаех, че няма да изпусна такъв случай. Господи! Моята кариера ми се представяше в още по-бляскав вид, отколкото по-рано.

— Кога да се явя на работа? — попитах с дълбоко признателен тон.

— Но — каза директорът — вие не можете да очаквате още от първия ден да ви турят в машинното отделение. Ще трябва да се подготвите за това. Няма защо да ви казвам, че ще трябва да минете през котелното отделение. Впрочем аз знам, че вие отлично разбирате това. Вие ще видите, че дори подклаждането на въглищата е научна работа и не е дреболия, към която човек може да се отнася с пренебрежение. Знаете ли вие, че ние претегляме всеки фунт въглища, които изгаряме? По такъв начин ние узнаваме достойнствата на този или онзи сорт, който купуваме; ние до най-малките дреболии, до последния грам пресмятаме разходите във всеки отрасъл на производството. Заедно с това ние забелязваме кой огняр разходва повече въглища и кой поради неумение или небрежност ги използува по-зле от другите. — Лицето на директора пак се разля в усмивка. — Виждате какъв важен е незначителният наглед въпрос за въглищата; колкото по-добре усвоите тази работа, толкова по-добър работник ще бъдете — по-ценен и за нас, и за самия себе си. Е, сега съгласни ли сте да се заловите за работа?

— Когато обичате — мъжествено отговорих аз — и колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Добре — каза той. — Елате утре към седем.

Заведоха ме и ми показаха какви ще бъдат моите длъжности. Казаха ми и условията на работата: десет часа работен ден; работа всеки ден, включително неделните и празничните дни; един свободен ден в месеца; заплата — тридесет долара на месец. Нямаше от какво да почувствам възторг! Още преди няколко години, когато работех във фабриката за консерви, аз получавах по един долар на ден за десет часа работа. Утешавах се с мисълта, че моята работа не се оценява сега по-скъпо само защото бях все още неквалифициран работник. Но сега работата ще тръгне другояче. Сега ще работя именно за да получа квалификация, да се науча на занаят, да си създам кариера и състояние и да получа ръката на директорската дъщеря.

И започнах именно така, както се полагаше — от самото начало. Това беше най-важното. Трябваше да подавам въглища на огнярите, които ги изсипваха в пещта и изработваната от тях енергия се превръщаше в пара; а парата от своя страна в машинното отделение се превръщаше в електрическа енергия, с която имаха работа електротехниците. Без съмнение от подаването на въглищата започваше всичко — ако, разбира се, на директора не му скимне да ме изпрати в рудниците, където се добиват въглищата, за да получа по-пълна представа за произхода на електрическата енергия, която туря в движение градските трамваи.

Работата? — Излезе, че аз, който досега не отстъпвах в работата на възрастните мъже, не съм имал дори понятие, какво се казва истинска работа. Десет часов работен ден! Аз трябваше да подавам въглища и за дневната, и за нощната смяна; макар че работех през цялото време на обедната почивка, никога не успявах да свърша работата по-рано от осем часа вечерта. Работех по дванадесет и по тринадесет часа и не ми плащаха за извънредната работа както във фабриката за консерви.

Нека бъде така, отведнъж ще открия тайната. Аз вършех работата на двама души. До моето постъпване дневната смяна обслужвал един възрастен силен работник, а нощната — друг, също такъв възрастен и силен. Всеки от тях получавал по четиридесет долара на месец. Директорът, за да направи икономия, ме придума да изпълнявам работата на двама мъже за тридесет долара месечно. Аз си въобразявах, че той ми помага да изучавам електротехническото дело. А той просто спестяваше на компанията петдесет долара на месец.

Но аз всъщност още не знаех, че замествам двама работника. Никой не ми каза това: директорът предупредил всички да мълчат. С каква храброст се залових за работа първия ден! Работех с максимална бързина, пълнех желязната количка с въглища, тичешком я возех до кантара, претеглях я, а оттам я изтъркалях в котелното отделение и изпразвах върху железните плочи пред пещта.

Работа! Аз вършех повече, отколкото двамината, които замествах. Ония просто возели въглищата с количката и ги изсипвали върху плочите. Аз правех същото само с въглищата при дневната смяна; въглищата за нощната смяна трябваше да насипвам на купчина до стената на котелното отделение. Това помещение беше много малко. Първоначално то се е предназначавало за работника, който набавя въглища за нощната смяна. Благодарение на това аз трябваше да правя много висока купчина и да насипвам въглищата все по-нагоре и по-нагоре, като ги подпирам с яки дъски. В края на краищата трябваше да върша двойна работа: най-напред да изсипвам количката на пода, а после с лопатата да подмятам въглищата по-нависоко.

Цял тънех в пот, но нито за секунда не спирах работата, макар да чувствах, че започвам да изнемогвам. Към десет часа сутринта вече изразходвах толкова енергия, че се почувствах гладен: тогава извадих бързо един от дебелите двойни бутерброди, които бях си донесъл за обяд, и го изядох прав, без да измия праха от въглищата, който ме покриваше от глава до пети; през това време нозете ми просто трепереха. По такъв начин към единадесет часа успях да изям целия обяд. Но не е ли все едно? Затова пък сега ще мога да работя през цялото време на почивката и целия ден. Здрачи се, а аз все още продължавах да работя на лампа. Отиде си огнярят от дневната смяна и дойде нощният, аз все се возех и возех въглища.

В осем и половина, едвам държащ се на крака, аз се измих, преоблякох се и тръгнах към трамвая. До дома имаше три мили; имах билет за безплатно пътуване, но имах право да сядам само ако има излишно място и никой от платилите пътници не е останал прав. Свих се в един ъгъл на открития вагон и се молех в душата си дано моето място никому не потрябва. Но трамваят малко по малко се напълни и още не бях изминал половината път, когато влезе една жена, за която вече нямаше място. Поисках да стана, но за голямо учудване видях, че не мога. Седенето на студения вятър сякаш бе парализирало измореното ми тяло и то буквално бе зараснало на скамейката. Едвам успях към края на пътя си да размърдам изтръпналите си стави и мускули и да стъпя на долното стъпало на вагона. А когато дойде време да слизам, насмалко щях да падна на земята.

С мъка тътрейки крака, изминах два квартала и куцайки влязох в нашата кухня. Докато майка ми приготвяше вечеря, аз се нахвърлих на хляба с масло; но не успях да се наям, както трябва, и бифтекът не бе се още изпекъл, и аз заспах като мъртъв. Напразно майка ми ме дърпала; тя не успяла да ме събуди и да ме нахрани с месо. Тогава повикала баща ми и двамата успели криво-ляво да ме довлекат до моята стая, където съм паднал като сноп на кревата. Баща ми и майка ми ме съблекли и сложили. Сутринта, когато започнаха да ме будят — нова мъка. Цялото тяло ме болеше и нещо по-лошо — китките на ръцете ми бяха подути. Аз си прихванах на закуската за пропуснатата снощи вечеря и най-после тръгнах, накуцвайки към трамвая, като си взех за обяд двойно повече храна от вчера.

Работа! Нека с опита едно осемнадесетгодишно момче да надмине двама възрастни работника и да превози и насипе въглища повече от тях. Работа! Много преди пладне изядох скромния си обяд до последна трохичка. Но бях твърдо решил да покажа на всички на какво е способен един смел юноша, който иска да си пробие път. Най-лошо беше това, че китките на ръцете ми бяха съвсем подути и отказваха да ми служат. Почти всеки знае как боли да стъпиш, когато изопнеш сухожилието. Затова лесно можете да си представите какво страдание е, когато трябва да работиш с лопата и да возиш тежка количка при разтегнати жили в двете китки.

Работа! Колко пъти, когато нямаше никой наоколо, аз сядах и плачех от злоба и досада, от умора и отчаяние. Този втори ден беше за мене най-тежък. Издържах до вечерта и завърших работата само благодарение на огняря от дневната смяна, който ми пристегна китките на ръцете с широки ремъци. Той така здраво стегна ремъците, че се получи нещо като подвижна гипсова превръзка. Този кожен калъп придаде сила на моите китки и с това ги освободи донякъде от напрежението. При това той така плътно ги обхващаше, че подутината не можеше да се увеличава.

Така се учех на електротехника. Ден след ден се довличах до дома вечер и заспивах, без да успея да закуся; събличаха ме и слагаха в леглото. А сутрин бързах, куцукайки, на работа, като носех със себе си все повече и повече внушителни обеди.

Вече не можех да чета и не взимах книги от библиотеката. Разходките с познати момичета също трябваше да се прекратят. Превърнах се в истинско работно говедо. Само работех, ядях и спях; а мозъкът ми през цялото време дремеше. То беше някакъв кошмар. Работех всекидневно, като се смятат и неделните дни, и отдалече мечтаех за единствения свободен ден, който ще ми дадат, като изтече месецът: реших, че цяло денонощие ще лежа в кревата и ще си отспя.

Най-странното в цялата тази работа е това, че през цялото време не турих в устата си нито капка и за вино дори не си спомнях. А между това знаех, че при прекомерна работа хората почти винаги започват да пият. Виждал съм такива случаи и понякога сам съм прибягвал към това след тежък труд. Но бях така малко склонен към алкохолизъм, че дори не ми минаваше през ума да търся облекчение в пиянството. Приведох този пример, за да докажа, че нямах ни най-малко вродено разположение към алкохолизъм. Цялата същина на този пример е в това, че после, след много години, постоянното съприкосновение с цар Алкохол все пак най-после възбуди у мене желание да пия.

Неведнъж забелязвах, че огнярят от дневната смяна ме поглежда някак странно. Най-после той се реши и ми каза всичко, започна с това, че взе от мене клетва да не го издам. Директорът му забранил да ми казва това и той рискувал да изгуби мястото си. Той ми разправи за двамата работника, които работели преди мене — един за дневната, друг за нощната смяна. Аз получавах трийсет долара за работа, за която те получавали осемдесет. Огнярят призна, че щял да ми открие тази тайна и по-рано, но бил уверен, че няма да издържа и ще напусна. А сега той видял, че аз простори копая гроба без всякакъв смисъл. Според неговите думи аз просто подбивам цената на труда и отнемам работата на двама души.

Като американец, при това и самолюбиво момче, аз не напуснах отведнъж. Зная сам, че това би било глупаво от моя страна, но реших да не оставям работата, докато не докажа на директора, че мога да я изпълнявам, без да падна. Тогава именно ще напусна и той ще разбере какъв отличен работник губи.

Така и направих — което бе крайно глупаво. Продължих да работя, докато към шест часа не изсипах последните колички въглища. След това отидох да заявя, че се отказвам от мястото, а заедно с това и от надеждата да науча електротехническото дело чрез изпълнение работата на двамата възрастни мъже за заплата, която се дава само на малки момчета. А след това си отидох у дома, повалих се да спя и спах цяло денонощие.

За щастие аз не стоях дълго на тази електрическа станция и не успях да се пресиля. Впрочем цяла година след това трябваше да нося кожени ремъци като гривни. Затова пък тази работа на един дъх ми внуши пълно отвращение към физическия труд. Чисто и просто аз вече не исках да работя. Ставаше ми зле само като помисля за работа. Дори ако никога не се настаня здраво някъде — не е ли все едно? По дяволите всякакви усилия да изуча някой занаят! Несравнено по-добре е да скиташ по света и да се веселиш, както правех по-рано. И тогава пак тръгнах да скитам. Този път се насочих към изток по траверсите на железопътната линия.

Глава 21

Но — радвайте се! Щом се върнах към скитническия живот, веднага пак се сблъсках с цар Алкохол. Постоянно попадах в обществото на непознати мене хора, но стигаше да пия веднъж с тях и се сближавахме. А пиенето правеше възможни всякакви приключения. Понякога се случваше да се чукам в кръчмата с някои сръбнали граждани, понякога — с някой весел, добре натоварен служащ по железниците, от всеки джоб на когото стърчеше по една бутилка, или пък с компания алки. И при това същото нещо се случваше и в някой щат, където продажбата на спиртни питиета беше забранена, например в Айова в 1894 г. Докато се разхождах из главната улица на де Муан, при мене се доближаваха съвсем непознати хора и ме канеха да отида в тайни кръчми; помня, че пих в някаква бръснарница, после в една водопроводна работилница и най-после — в един мебелен магазин.

Навред и винаги пред мене стоеше цар Алкохол. В ония щастливи времена дори скитникът имаше възможност честичко да се напива. Помня какво чудесно пиянство направихме веднъж в Буфало, когато ни арестуваха. А когато ни пуснаха на свобода, пак се напихме — още там, на улицата, като събрахме необходимия капитал с просия.

Аз нямах влечение към спиртните питиета; но когато всички около мене пиеха, и аз пиех заедно с тях. Пътешествувах ли, или просто безделничех — винаги подбирах за свои спътници или другари най-живи хора, които от всичко се интересуват; а тъкмо тези живи, интересуващи се от всичко хора проявяваха повече от другите наклонност към пиянство. У тях винаги беше по-развито чувството за другарство и по-рязко се проявяваше индивидуалността; у тях имаше повече смелост, отколкото у всички други. Може би именно излишъкът от живот ги караше да се отвръщат от всичко обикновено, делнично и да търсят развлечение в лъжливите и фантастични радости, които дава на хората цар Алкохол. Както и да е, но винаги излизаше така, че ония хора, които най-много ми харесваха, ония, с които желаех да бъда заедно — тези именно хора можех да намеря само в обществото на цар Алкохол.

Моите скитания из Съединените щати силно промениха представата ми за живота. В качеството си на скитник аз имах възможност да виждам задкулисната страна на обществото; аз можех всъщност да надзъртам дори под сцената и да виждам как работи целият механизъм, аз виждах как се въртят колелата на обществената машина и узнах, че физическият труд съвсем не се ползува с оная почит, за която вечно ни приказват учителите, проповедниците и политическите дейци. Човек, който не знаеше занаят, беше просто безпомощен работен добитък. А когато научи занаят, той, ще, не ще, трябваше да се запише в съюза, за да има възможност да се занимава със своята работа. И този съюз трябваше всякак да се бори със съюза на работодателите и да ги заплашва, за да получи увеличение на заплатата или намаление на работните часове. Съюзът на работодателите от своя страна също прибягваше до заплашвания. А когато работникът остаряваше или пострадаше от нещастен случай, изхвърляха го вън като счупена машина, като смет.

Аз съм виждал такива хора, които доживяваха остатъка от дните си съвсем не в почит.

И така моите нови гледища за живота се свеждаха към това, че всеки физически труд съвсем не е занятие почтено и че той съвсем не се заплаща. Не — реших аз, — нямам нужда от никакъв занаят и нямам нужда от никакви директорски дъщери. Пътят на престъпленията също не е за мене. Да станеш престъпник е почти ужасно, както да ореш земята. Износно е да продаваш мозъка си, а не грубата сила; затова аз реших никога вече да не изнасям мускулите си на пазара, мозъкът, само мозъкът — ето кое ще продавам.

Върнах се в Калифорния с твърдото намерение да се заловя за умственото си развитие. Това значеше, че ще трябва да получа училищно образование. Училището за грамотност отдавна бях свършил и затова сега постъпих във висшата Оукландска школа, за да мога да си заплащам учението, останах вратар. Освен това помагаше ми и сестра ми. А след това аз не се отвръщах от никаква работа; ако имах няколко свободни часа, косях трева из градини и изтупвах някъде килими. Трудех се, за да се отърва от възможността да се трудя в бъдеще, и се залових за тази работа сериозно, като се усмихвах над себе си при мисълта за този парадокс.

Забравих всякаква юношеска любов — а заедно с нея и Хеди, и Люис Шаток, и вечерните разходки. Нямах време. Записах се в литературния кръжок на името на Хенри Клей и започнах да ходя у някои от неговите членове. Там срещах симпатични момичета, които носеха вече дълги рокли. Влизах и в частни кръжоци, където приказваха за поезия, изкуство и за различни тънкости на граматиката. Освен това станах член на местния социалистически клуб, където изучавахме политическа икономия, философия, политика и ораторствахме на различни теми. От общодостъпната библиотека вземах книги по пет, по шест и през цялото време се занимавах с четене, което вървеше за мене успоредно с учението.

Цяла година и половина не турих капка в устата си и нито веднъж дори не си спомних за пиене. За пиянство нямах време, пък и желание нямах. Службата, учението и невинните развлечения като шахмата например не ми оставяха нито една свободна минута. Постепенно прониквах в нов свят и му се предавах с такава страст, че старият свят, където царуваше цар Алкохол, с нищо не можеше да ме прелъсти. Впрочем сбърках: все пак веднъж се отбих в кръчмата. Отидох при Джони Райнхолдс в „Раздяла“, но отидох при него, за да поискам пари назаем. Ето още един от образите на цар Алкохол. Съдържателите на кръчми винаги се ползуваха със славата на добри и сърдечни хора. Може да се каже, че средно взето, те бяха много по-щедри, отколкото тъй наречените делови хора. И ето, когато веднъж ми стана нужда по някакъв начин да намеря десет долара и нямаше към кого да се обърна, аз отидох при Джони Райнхолдс. Бяха минали вече няколко години, откакто за последен път бях влизал в неговото заведение и харчил пари. Но и този път, когато отидох да му поискам десет долара, не пих нито една чаша. И все пак Джони Райнхолдс ми даде парите, без да поиска нито лихва, нито гаранция.

Но и след това, в продължение на краткия период на моята борба за образование, аз неведнъж се отбивах при Джони Райнхолдс и вземах от него пари назаем. Когато постъпих в университета, заех от него четиридесет долара без залог, без лихва, без да му платя дори за една чашка, но затова пък — и това е същността на работата, това го изисква обичаят и неписаният кодекс — след много години, когато станах състоятелен човек, честичко се отбивах нарочно при Джони Райнхолдс, за да похарча при него малко пари — лихвата на предишните заеми. Не мислете, че Джони искаше това или го очакваше. Не, аз постъпвах така, подчинявайки се, както вече казах, на онзи неписан кодекс, който бях изучил, когато минавах цялата наука на цар Алкохол. В тежка минута, когато човек няма към кого да се обърне за помощ, когато не може да заложи нито най-малък предмет, или би се съгласил да погледне злият лихвар — той винаги може да отиде при някой познат кръчмар. Благодарността е черта, свойствена на човешката природа. Когато такъв човек спечели пари, можете да бъдете уверени, че част от тях ще отиде на тезгяха, в касата на оня, който му се е притекъл на помощ.

Спомням си началото на моята литературна дейност, когато малките суми, които спечелвах с разказите си, помествани в списанията, ми се изпращаха с поразителна неточност, която водеше буквално до трагизъм, а между това тогава аз криво-ляво издържах цяло семейство, което постоянно се увеличаваше: жена, деца, майка, племенник, а освен това и моята мама Джени и нейния старец, за който бяха настанали тежки времена. Имаше две места, откъдето можех да взема пари назаем: бръснарницата и кръчмата. Бръснарят ми вземаше по пет процента лихва на месец, предплатени. С други думи, когато вземах от него назаем сто долара, даваше ми в ръцете само деветдесет и пет. Другите пет долара задържаше за лихва за първия месец. За втория му плащах още пет долара и така всеки месец, докато най-после не направих стачка на моите издатели; спечелих стачката и можах да изплатя дълга си.

Другото място, където можех да се обърна, беше кръчмата. Съдържателят на тая кръчма, за която говоря сега, познавах от две години. Никога не бях изпил при него нито една чаша; дори когато отидох да искам пари не похарчих нито пара за вино. И все пак той не ми отказа нито веднъж. За жалост той се пресели в друг град, преди аз да забогатея. И досега съжалявам за това.

Разправям всичко това съвсем не с цел да правя панегирики на кръчмарите. Не, разправям го, за да покажа цялото могъщество на цар Алкохол, за да илюстрирам с пример една от милиардите причини, които влекат човека към него; а това сближение свършва с това, че в края на краищата човек вижда, че вече не може да мине без него.

Но да се върна към моя разказ. Аз бях сега вече далеч от всякакви приключения и цял бях потънал в учението. Всяка секунда беше ми заета и съвсем забравих, че на света съществува цар Алкохол. Работата е там, че около мене никой не пиеше. Ако се намереше около мене някой любител на пиенето и ме почерпеше, аз, разбра се, пак щях да почна да пия. Но такъв нямаше и аз прекарвах малкото си свободни часове или с шахмат, или пък се разхождах със симпатични госпожици — студентки, или най-после яздех велосипеда в ония редки, щастливи дни, когато той не беше в заложната къща.

Непрекъснато подчертавам следното: у мене нямаше ни най-малък признак на оная жажда за пиене, която е характерна за алкохолиците, въпреки продължителната и строга школа, която бях минал под ръководството на цар Алкохол. Аз скъсах с оня предишен живот и ме хвърляше във възторг чисто аркадската простота в отношенията на студенти и студентки, а на това отгоре бях си пробил път в царството на мисълта и бях духовно опиянен. Както скоро узнах, и след духовното опиянение се случва един вид напиване.

Глава 22

Курсът на висшата школа траеше три години. Обзе ме нетърпение. При това не можех да продължавам учението и поради материални причини. Във всеки случай аз не можех да изтрая три години; а между това много ми се искаше да вляза в Държавния университет. След като прекарах в школата една година, реших да съкратя времето. Взех пари назаем и постъпих в старшия курс на подготвителните курсове, където подготвяха за приемни изпити. Според условията аз трябваше след четири месеца да бъда готов за постъпване в университета. По такъв начин съкращавах времето на учението си с цели две години.

И как зубрех! За една трета от годината трябваше да свърша работа — и при това непривична за мене, — която се минава за цели две години. Аз зубрех и зубрех в продължение на пет седмици, така че накрая различни квадратни уравнения и химически формули просто стърчаха из ушите ми. Но тогава веднъж дойде при мене директорът и ме отведе настрана. За жалост той бил принуден да ми върне таксата и да ме помоли да напусна курсовете. Въпросът не бил, че съм имал лош успех. Аз съм се учел добре; той бил уверен, че ако вляза в университета, и там работата ми ще бъде отлична. Цялото нещастие било в това, че моето постъпване при него предизвикало различни тълкувания и мълви. Как! За четири месеца да мина два класа! Та това е просто неприлично. А при това в университета започнали да се отнасят много строго към учениците от разни подготвителни заведения. Може да стане някоя история, а той съвсем не желае това, и затова по-добре ще бъде да напусна доброволно.

И аз напуснах. Върнах сумата, която бях взел назаем и седнах, стиснал зъби, да зубря — сам, без ръководител. До започването на приемните изпити в университета оставаха още три месеца. Без да се ползувам от никакви лаборатории, без учител, седейки у дома в спалнята, аз се мъчех да вкарам и наредя в ума си за някакви три месеца двегодишния курс на учение; заедно с това трябваше да повтарям онова, което бях минал и по-първата година.

Учех по дванадесет часа в денонощие. В продължение на три месеца работих по тоя начин, като си давах почивка само в най-редки случаи. Преуморих се и физически, и умствено, но все зубрех. Започна да се преуморява зрението ми; заболяха очите ми — но за щастие не се отказаха съвсем да ми служат. Накрая може и да се побърках малко. Помня, че по това време бях твърдо убеден, че съм открил формулата за квадратурата на кръга, но отложих благоразумно проверката на откритието си за след като издържа изпитите. Тогава — мислех си — аз ще им дам да разберат!

Най-после започнаха изпитите. Те продължаваха няколко дни. През цялото време, докато траеха, аз почти не склопих очи: буквално всяка секунда посвещавах на зубрене или повтаряне на миналото. В резултат се оказа, когато издържах последния изпит, че съм получил досущ пълна преумора на мозъка. Стана ми противно да гледам книги. Не исках за нищо да мисля, не исках дори да виждам човек, способен да мисли.

При моето състояние само едно можеше да ми помогне, аз сам си предписах това лекуване — трябваше да поскитам. Дори не дочаках резултата от изпитите. Помолих един познат да ми заеме една лодка с платна, внесох вътре вързоп с одеяла, пакет различни провизии, дигнах платното и отплувах. Ранният утринен отлив подхвана лодката и я отнесе от Оукландския залив. Там попаднах в течението и с помощта на един хубав ветрец бързо се понесох по-нататък. Заливът Сан Пабло димеше, димеше и проливът Каркинец при фабриката Селби; аз се взирах в „опознавателните“ пунктове и ги оставях един след друг; Нелсън едно време бе ме научил да се ориентирам по тях, когато плавахме с него на „Северен елен“, незабравимата гемия, която винаги плаваше с всичките си платна.

Отпред се показа градът Бенишия. Минах като стрела покрай входа в залива на Търнъровата корабостроителница, заобиколих пристанището Солано и се изравних с редица лодки; тук видях, притиснати един в друг, рибарски шлепове; бях пак в ония места, където някога водих бурен живот и се отдавах на пиянство.

И ето тук се случи с мене нещо; едва след много години разбрах цялото значение на това събитие. Аз съвсем не смятах да се спирам в Бенишия. Течението беше попътно, вятърът свиреше и надуваше платната; за човек, свикнал с морето, времето беше просто чудесно. Отпред се показаха носовете Бул Хед и Арми Пойнт, които преграждаха входа в залива Суисун, който също димеше. И все пак, щом съзрях рибарските шлепове, без да му мисля, веднага завъртях кормилото, спуснах платното и насочих лодката към брега. В миг в дъното на моя преуморен мозък нещо се размърда и аз разбрах какво ми се иска. Искаше ми се питие, искаше ми се да се напия.

Това желание беше неудържимо; то беше нещо напълно определено. Най-много от всичко на света моят преуморен от работа, измъчен мозък жадуваше облекчение от чувството на преумора. Това облекчение трябваше да се търси там, където досега винаги бях го намирал. Тука е именно цялата същност на работата. За пръв път през целия си живот съзнателно, нарочно, исках да се напия. Това беше нова, съвсем неизвестна за мене досега проява на силата на цар Алкохол. Това желание не беше физическо; не тялото ми, а умореният, изтощеният мозък жадуваше опиянение, жадуваше забрава.

И ето сега пристъпвам към главното, към същността на самата същност, тъй да се каже. Ако по-рано не бях пиянствувал, мисълта да се напия не би ми дошла на ум дори при най-силна мозъчна преумора. Започнал с физическо отвращение към спиртните питиета, редица години пил изключително за компания с другари, и то само защото в своя скитнически живот на всяка крачка се натъквах на цар Алкохол, стигнах сега до оня стадий, когато моят мозък искаше не само питие, но пълно опиянение. Но ако не бях се приучвал дълго време на спиртните питиета, нямаше да усещам потребност от тях. Щях да мина покрай мис Бул Хед, без да се спирам; в бялата пара, която се издигаше от повърхността на залива Суисун, в опиянението от вятъра, който свиреше край мене и надуваше платното ми, щях да намеря забрава и отдих и да освежа уморената си глава.

И така аз спрях до брега, завързах лодката и започнах бързо да се промушвам между шлеповете на рибарите. Чарли Льо Грант се хвърли на врата ми. Лизи, жена му, ме притисна към разкошната си гръд. Били Мърфи, Джо Лойд — все остатъци от старата гвардия — ме заобиколиха и запрегръщаха. Чарли грабна един бидон и тръгна към кръчмата на Йоргенсон, която беше там наблизо, отвъд железопътната линия. Бидонът означаваше, че той отива за бира. А мене ми се пиеше уиски и затова му извиках да вземе една бутилка.

Много пъти пътува тази бутилка през релсите и назад. Започнаха да надзъртат към нас и други още стари приятели от ония добри стари времена — рибари — гърци, руси, французи. Всеки черпеше поред, а после започваха пак отначало. Рибарите идваха и си отиваха, а аз оставах и пиех с всички. Аз се опивах от уискито, мятах чашите една след друга. Гълтах с жадност огнената течност и се наслаждавах, когато почувствах, че главата ми започна да шуми.

Дойде Раковината, който някога, преди мене, беше компаньон на Нелсън; той беше все така красив, но станал още по-разпуснат; станал дори не съвсем нормален от усилено пиянство. Той тъкмо бе се скарал с другаря си на гемията „Газела“, при което си послужили с ножове и юмруци; сега му се искало да се напие и да усили трескавото възбуждение, в което го хвърляше споменът за свиването. Пиейки уиски, ние с него си спомнихме за Нелсън, който почиваше вечен сън тук, в Бенишия; говорихме за него и плакахме, спомняхме си само добрите му качества и пак, и пак пращахме за уиски.

Всички ме придумваха да остана там да пренощувам, но през отворената врата се виждаха вълните, издигани от силния вятър, и неговият вой пищеше в ушите ми. И тук, докато се мъчех да забравя, че цели три месеца съм седял над книгите по деветнадесет часа в денонощие, Чарли Льо Грант пренесе всичките ми принадлежности в един голям шлеп за ловене на лососи. Той добави към моя багаж едно чувалче въглища, малка печка, мангал, кафениче, тиганче; сложи още кафе и месо и една току-що уловена риба.

Моите приятели трябваше да ме подкрепят, докато мина през несигурната скеля и вляза в лодката. Те също ми закрепиха шпринтовете така, че платното се изопна силно и стана като дъска. Неколцина се изплашиха и не искаха да затягат шпринтовете, но аз взех да настоявам и Чарли ме подкрепи. Той не се съмняваше в мене — той ме знаеше отдавна, че щом съм в състояние да виждам какво има отпреде ми, това значи, че съм в състояние и да управлявам лодка.

Времето на прилива бе се свършило. Отливът мощно гонеше вълните от брега, но откъм морето духаше свиреп вятър и от неговата среща с отлива в морето ставаше силно вълнение. Заливът Суисун цял кипеше и се белееше от зайчета. Но рибарските гемии не се страхуват от вълнение, а аз умеех да управлявам добре; аз насочих носа пряко вълните, полетявах над гребените им, спущах се надолу и през всичкото време непрестанно мърморех с пиянски глас и високо изказвах презрението си към всички книги и учения. Вълните се плискаха върху борда, пълнеха лодката с вода на цял фут височина, но аз само се смеех, чувствувайки, че водата шляпа под краката ми, пеех с цяло гърло и изказвах презрението си към вятъра и океана. Аз наричах сам себе си господар на живота, носен от разярени стихии, а заедно с мене се носеше цар Алкохол. Аз ту изричах математически формули, ту излагах философски теории, сипех аксиоми, цитати, ту запявах някогашните песни от онова време, когато напуснах фабриката за консерви, за да стана пират на стриди; те бяха: „Черната Лулу“, „Бързо облаче“, „Разбойникът от Бостън“, „Елате при мене, скитници-играчи“, „Да можех да летя като птичка“, „Шенандла“ и „Ранцо, деца, Ранцо“.

След няколко часа, когато залезът запали пожар в небето, аз се озовах там, където се сливат мътните води на реките Сакраменто и Сан Хоакино. Тук прелетях като стрела по гладката повърхност на затворения от всички страни залив, покрай Блек Даймонд, влязох в устието на Сан Хоакино и се добрах до Антиока. Към това време вече успях да отрезнея донякъде и здравата да огладнея; спрях до брега, наред с един голям, натоварен с картофи, шлеп, външността на който ми се видя позната. И наистина там намерих приятели; те ми изпържиха моята риба с прованско масло и ме гостиха с много хубаво рагу от месо, което вкусно миришеше на чесън, и с италиански хляб, с дебела кора, но без масло, всичко това поляхме с гъсто, силно, червено вино.

Моята лодка беше пълна с вода, но аз можех да намеря пейка и сухо легло в удобната каюта на шлепа. Там легнах и дълго пуших, разговаряйки с приятелите за едно време, а над нас вятърът фучеше в платната и изопнатите въжета се удряха о мачтата.

Глава 23

Плавах цяла седмица; след това се върнах у дома, напълно готов да се заловя със занятията в университета. След онова пиянство не пих цяла седмица. За да не пия, трябваше да избягвам старите приятели, защото в оня весел, разгулен живот, към който бях се върнал, цар Алкохол се срещаше на всяка крачка. Тогава първият ден ме повлече към виното, но после през следващите дни вече не ми се искаше да пия. Умореният ми мозък си почина, въображенията от морален характер тук не играеха никаква роля. Аз съвсем не съжалявах и не се срамувах, че взех участие в оргията там, в Бенишия; аз дори не си спомнях за нея и с радост се върнах към моите книги и занятия.

Едва много години след това си спомних този случай и разбрах цялото му значение. В онова време, пък и дълго след това, аз гледах на тази случка просто като на весел гуляй. Но затова пък още по-късно, когато пак узнах какво значи страдание от умствена преумора и прекомерно напрежение на мозъка, бе ми съдено да си припомня всичко и още веднъж да изпитам мъчителното желание да намеря забрава във виното.

Но като не се смята този единствен случай в Бенишия, аз продължавах да водя абсолютно трезвен живот. Не пиех, първо, защото не ми се пиеше; второ — живеех сега обиколен от книгите и се движех в обществото на студентите, където не бе прието да се пиянствува. Ако бях се озовал както по-рано между весели скитници, разбира се, че щях да започна и аз да се напивам. Защото там именно е цялото нещастие, главният недостатък на оня път, по който вървят любителите на приключения: този път е царството на цар Алкохол.

Аз минах първия семестър на първия курс и през януари 1897 година влязох във втория. Но липсата на средства, а освен това съзнанието, че университетът не ми дава всичко онова, което ми е нужно, а ми отнема твърде много време — всичко това ме накара да напусна. Това не ме огорчи особено много. Бях учил две години и — което беше още по-ценно — бях много чел. Освен това се научих да се изказвам по-правилно. Наистина все още правех грешки, но вече не в писмо, а само понякога в разговор, когато се вълнувах за нещо.

Реших веднага да си избера кариера. Четири отрасли много ме интересуваха: първо — музиката; второ — поезията; трето — искаше ми се да пиша на философски, политико-икономически и политически теми; и най-после, четвърто — впрочем то ме привличаше най-малко — мислех да се занимавам с белетристика. Но след това решително зачертах музиката от списъка, като знаех, че нищо няма да излезе от това. Аз седнах в стаята си и се залових едновременно за второто, третото и четвъртото. Боже мой, как горещо се залових за работа! Цял кипях от жажда за творчество, горях като в треска. Струва ми се, че всеки друг на мое място не би издържал. Чудя се как не ме сполетя размекване на мозъка от прекомерна работа и не ме пратиха в лудницата. Аз пишех, пишех всичко, каквото щеш — тежки трактати, къси разкази с научен и социологичен характер, стихове от всички видове, като почнеш от сонети и триолети и свършиш с трагедия, написана в бели стихове, и слоноподобна епическа поема в духа на Спенсър. Имаше случаи, когато седях пред масата по петнайсет часа в денонощие, из ден в ден, и пишех, без да спра. Понякога съвсем забравях за ядене или просто отказвах да отида да обядвам, за да не се откъсвам от хартията, върху която нахвърлях страстните излияния на душата си.

А след това започна историята с пишещата машина. Мъжът на сестра ми имаше машина, с която работеше през деня. Нощем той ми позволяваше да се ползувам от нея. Чудна машина беше тя. Готов съм да заплача, като си спомня борбата си с нея. Тя беше вероятно модел от първите години на ерата на пишещите машини. Шрифтът беше само от главни букви. В нея се криеше някакъв зъл дух. Тя не се подчиняваше на никакви физически закони и всяка секунда опровергаваше древната и почтена аксиома, че еднаквите действия дават еднакви резултати. Готов съм да твърдя под клетва, че тази машина никога не постъпваше еднакво два пъти подред. Тя пак и пак доказваше, че съвсем различни действия могат да дават еднакви резултати.

Как ме болеше кръстът от нея! Преди това моят кръст издържаше каквото щеш напрежение, а при моя предишен живот, който не се отличаваше с особена изнеженост, той понасяше много и твърде много. Но тази машина ми доказа, че съм нямал кръст, а някаква слаба тревичка. Усъмних се дори в силата на плещите си. След всяка схватка с машината те ме боляха като от ревматизъм. Клавишите й трябваше да удрям с такава сила, че някой в другата стая взимаше този звук за гръм или помисляше, че се чупят мебелите. Трябваше да удрям така силно, че нервът на показалеца ме болеше дори до лакътя, а по връхчетата на пръстите ми изкачаха мехури, които се пукаха и после пак излизаха.

Най-лошото бе, че не само се учех да пиша на машината, но едновременно с това и преписвах ръкописите си. За да напиша нищо и никакви хиляда думи, аз трябваше да извърша подвиг в смисъл на физическа издържливост — и заедно с това да изтърпя най-силното умствено напрежение, а между това всеки ден съчинявах много думи и трябваше да ги напечатам и изпращам на издателите, които чакаха.

Този живот — писане денем, печатане нощем — насмалко не ме умори. Хвана ме мозъчна преумора, нервна преумора, а на това отгоре и физическа преумора, а между това мисълта да се напия не ми дойде нито веднъж на ума. Аз летях много високо, за да имам нужда от някакво опиване. Всичкото си време, когато не спях, прекарвах — с изключение, разбира се, на ония часове, когато седях при машината — в някакво блажено състояние на творчество. Освен това не ме влечеше към чашата и по друга причина: та аз още вярвах в много неща — в любовта на мъжете и жените един към друг, в родителската любов, в човешката справедливост, в изкуството — с една дума, във всички ония призраци, върху преклонението, пред които е основан целият наш живот.

Но издателите, които чакаха моите произведения, предпочитаха да си остават в очакване. Моите ръкописи изминаваха необикновено количество мили, като пътуваха сякаш за рекорд между Тихия и Атлантическия океан. Може би именно необикновения вид на тези напечатани на чудатата машина редове пречеше на издателите да вземат поне някоя дреболия от мене. Аз продадох на букинистите всичките си учебници, които с такъв труд бях събирал на безценица. Вземах назаем малки суми, откъдето успеех, и позволявах на моя стар баща, който работеше с последни, бързо гаснещи сили, да ме храни.

Тази история не трая дълго, само няколко седмици. После се принудих да се предам и да се заловя за физически труд. А между това аз не чувствувах нужда да залея скръбта си с вино. Особено разочарование не изпитвах. Работата се отлагаше — това бе всичко. Може би наистина нямам достатъчно подготовка. Бях успял да науча вече много от книгите и съзнавах, че само съм се допрял до полата на одеждата на знанието. Но все още витаех в емпиреите. Цялото време, когато не спях, а също и по-голямата част от часовете, които би трябвало да посветя на съня, аз отдавах на книгите.

Глава 24

Най-после успях да намеря работа извън града, в една малка, прекрасно наредена пералня при Белмонтското училище. С още едно момче вършехме цялата работа — от сортировката и прането до гладенето на колосаните ризи, яки и маншети и сгъването на дантеленото бельо на професорските жени. Ние работехме извън сили, особено когато с настъпването на лятото учениците започнаха да носят платнени панталони. За да огладиш както трябва един чифт платнени панталони, трябва да употребиш сума време. А тези чифтове бяха твърде много. В продължение на безкрайни седмици ние се обливахме в пот над работата си, която изглеждаше, че никога няма да свърши. Колко често нощем, когато студентите хъркаха в леглата си, ние с моя другар се трудехме при електрическото осветление около парната машина или гладилната дъска.

Часовете се протакаха безкрай и работата изглеждаше тежка, макар че ние бяхме вече истински майстори на работата си и не хабяхме излишна енергия за безполезни движения. Получавах 30 долара на месец с храната — малко повече, отколкото в електрическата станция и фабриката за консерви. Разликата беше само в храната, която не струваше почти нищо на моя господар (ядяхме в кухнята), но ми помагаше да спестявам 20 долара на месец. По такъв начин оценката на моята закрепнала с годините сила, ловкост и на всички знания, които бях почерпил от книгите, се изразяваше в тая прибавка от 20 долара. Ако се съди по бързината, с която напредваше моята работа, аз можех да се надявам, че към края на живота си ще стана нощен пазач за 50 долара на месец или пък може би полицай със заплата 100 долара и различни странични доходи.

С моя другар така усърдно работехме през седмицата, че към събота се превръщахме в негодни за нищо развалини. Аз пак се почувствувах в отдавна познатото състояние на работен добитък; работех повече от един товарен кон и мислите, които през това време запълваха мозъка ми, едва ли се различаваха много от мислите на един кон. Бях донесъл със себе си в пералнята цяло сандъче книги, но скоро се убедих, че съвсем съм неспособен да прочета нито една от тях. Заспивах, щом започнех да чета, пък и ако успявах в продължение на няколко страници да запазя очите си отворени, все пак съдържанието безследно се изплъзваше от мене. Отказах се от занимания с такива трудни предмети като право, политическа икономия и биология и се опитах да се вдълбоча в по-леки, като история например. Но и там заспивах. Същото се повтори и с белетристиката. Като се убедих, че заспивам дори над увлекателни романи, напуснах работа. През цялото време, което прекарвах в пералнята, просто не успях да прочета нито една книга.

Когато в събота вечер прекратявахме работата до понеделник сутринта, аз освен желанието да спя чувствувах само още едно желание — да пия. Втори път в живота си чувах настойчивия зов на цар Алкохол. Първия път той бе предизвикан от преумора на мозъка. Но сега мозъкът ми не беше преуморен, напротив — той беше в състояние на пълно затъпяване поради отсъствие на каквато и да било работа. Там беше нещастието. Моят мозък, оживен от вида на новия свят, който бяха му открили книгите, жадно искаше храна и жестоко страдаше от принудителния застой и бездействие.

И аз, стар задушевен приятел на цар Алкохол, знаех, че той ще ми даде полет на фантазията, мечти за могъщество, всичко, което ще ми помогне да забравя въртенето на пералните машини, въртенето на валяците, бръмченето на центробежните изтисквачи, колосването и безкрайното занимаване с платнените панталони, които се бръчкат под моята хвърчаща ютия. В това е силата на цар Алкохол. Той намира пътя към вашите слабости, недостатъци, умора и изтощение. Той ви предлага лесен изход — и лъже, лъже отначало докрай. На тялото той дава лъжлива сила, на духа — лъжлив подем, а всичко наоколо прави да изглежда несравнено по-красиво, отколкото е всъщност.

Но не трябва да се забравя, че цар Алкохол взима различни образи. Той не всякога се обръща към слабостта и умората; понякога той призовава излишъка от сили, прекомерното възбуждение и тежестта от бездействието. Той може да стисне в ръката си ръката на всеки човек във всяко настроение. Той е способен да оплете всички хора в мрежата на своето очарование. Той заменя старите светилници с нови, дрипите на действителността — с лъскавите пулчета на илюзията и в резултат измамва всекиго, който се свърже с него.

Все пак аз не се добрах до виното по простата причина, че най-близката кръчма беше далеч една миля и половина от нашата пералня. Но това доказва само, че гласът на цар Алкохол не се чуваше толкова силно в моите уши. Ако той беше по-силен, аз нямаше да се спра пред десет пъти по-голямо разстояние, за да намеря вино. А от друга страна, ако имаше кръчма наблизо до ъгъла, без друго щях да се напия. Ала при сложните обстоятелства аз прекарвах своя единствен свободен ден под сянката на дърветата с празничните вестници и умората ми беше тъй голяма, че дори тяхната повърхностна пяна не бе по силите ми. Хумористичното приложение извикваше бледна усмивка на лицето ми и след това аз неизменно заспивах.

Макар че докрай не се подчиних на цар Алкохол, докато работих в пералнята, все пак той ми оказа известно влияние. Аз чух неговия зов, почувствувах глада на желанието, тъгата на наркотика. И това подготви у мене почва за по-силно влечение в последните две години.

Главната особеност на това влечение беше тая, че то се развиваше изключително в моя мозък. Моят организъм не искаше алкохол и по-скоро, наопаки, чувствуваше отвращение към него. Когато работех на електрическата станция, аз се уморявах физически и желанието да пия никога не проникваше в съзнанието ми. Но когато, след като издържах приемните изпити за университета, почувствувах умствена преумора, веднага се напих. В пералнята пак страдах от физическа преумора, която по сила не можеше нито дори приблизително да се сравни с умората от работата на станцията. Но разликата беше в това, не тогава умът ми още спеше. Между онова време и работата в пералнята пред мене се откри царството на разума. Когато возех количката с въглища, умът ми спеше; когато работех в пералнята, моят ум жаден за деятелност, търпеше кръстни мъки.

И безразлично дали се поддавах на чара на цар Алкохол, както в Бенишия, или се обуздавах, както в пералнята — семената на влечението към него даваха издънки.

Глава 25

След пералнята сестра ми и мъжът й ме наредиха за Клондайк. Това беше първото пътуване към тая страна за злато, което започна през есента на 1897 година. Аз бях на 21 година. Физически се чувствувах много добре. Помня как в края на прехода от 28 мили, с товар, през Чилкутския превал, от брега на Дайе към езерото Линдерман, аз не само не оставах назад от индианците, но дори веднъж ги преварих. Преходът от последната спирка до Линдерман е три мили. Аз минавах това разстояние по четири пъти на ден дотам и назад и всеки път, когато отивах за Линдерман, носех 150 фунта товар. Другояче казано, аз правех по ужасен път 24 мили, от които 12 под тежестта на 150 фунта.

Да, аз изпратих кариерата по дяволите и пак тръгнах из пътя на приключенията — да търся щастие. И разбира се, из пътя на приключенията срещнах цар Алкохол. Из тоя път както винаги се трупаха мъжествени рицари, романтици, скитници и търсачи на приключения, които лесно понасяха глада, но не можеха да минат без уиски. Уискито вървеше в крак с тях, а брашното лежеше небутнато край пътя, в ямите за пазене припасите.

За щастие трима от моите другари не пиеха. Затова аз пиех доста рядко само когато попадах в компания, която пие. Имах между припасите си кварта уиски, но през време на пътуването не я отварях. Едва шест месеца по-късно, когато стояхме в самотния лагер я отворих за доктора, който трябваше да оперира един болен без упойка. Докторът и пациентът пресушиха наедно моята бутилка. Чакаше ги операция.

След една година се върнах в Калифорния, за да се оправя от скорбута, и узнах, че баща ми е умрял и че по такъв начин аз оставах главна и единствена поддръжка на семейството. Ако ви кажа, че от Берингово море до Британска Колумбия пътувах с един параход като огняр, а оттам до Сан Франциско като пасажер на палубата, ще разберете, че не донесох от Клондайк нищо друго, освен скорбута.

Бяха тежки времена. Мъчно беше да се намери някоя случайна работа. А можех да се надявам само на нещо подобно, защото все още не знаех никакъв занаят. За кариера не мислех. Бях свършил с нея веднъж завинаги. Сега върху мене лежеше грижата да намеря препитание за две гърла освен моето и да запазя покрива над нашите глави. При това трябваше още да се снабдя със зимен костюм, защото моят го биваше само за през лятото. Съвсем необходимо беше да намеря веднага някаква работа. След това, като отпочина малко, бих могъл да помисля и за бъдещето си.

В тежки времена безработицата се отразява преди всичко върху неквалифицираните работници. Аз не знаех нищо друго освен пералното и морското дело. Отговорността пред семейството ми пречеше да отплавам в морето, а работа в някоя пералня не успявах да намеря. И седях така без работа. Името ми бе записано в пет кантори за търсене на работа. Дадох обявление в три вестника и обиколих всичките си малобройни познати, които можеха да ми помогнат да намеря работа. Но те или не можеха, или не искаха да направят това.

Положението беше отчаяно. Заложих часовника си, велосипеда и мушамата си, оставена от баща ми, който много се гордееше с нея. Тази мушама беше едничкото наследство, което съм получил през живота си. Тя струваше 15 долара, но оценителят ми даде за нея само два. Веднъж дойде при мене един от моите бивши другари по морска служба и донесе един костюм, увит във вестник. Той не можеше да даде никакво удовлетворително обяснение как е попаднал този костюм у него, но и аз не настоявах да го питам. Поисках да взема този костюм, но съвсем не за да го нося. Дадох за него на приятеля си цял куп стари дрехи, които не приемаха за залог и които поради това бяха безполезни за мене. Той ги разпродаде на дребно и спечели няколко долара, а аз заложих костюма за 5 долара на една заложна къща и доколкото знам, той и досега е там. Никога не съм мислил да го откупувам.

Но все не можех да намеря работа, макар че без друго трябваше да имам известна цена на пазара на труда. Бях на 22 години, тежах 165 фунта без дрехите и всеки мой фунт беше напълно годен за работа. Последните следи от моя скорбут изчезнаха благодарение на лекуването със сурови картофи. Нямаше дупка, където да не се заврях да търся работа. Опитах се да стана модел в едно ателие по живопис, но безработни момчета с хубави телосложения се оказаха твърде много и аз не можах да издържа конкурса. Обаждах се на обявления на престарели инвалиди, които си търсят компаньони, и щях да стана агент по разпродаване шевни машини на комисионни начала, без заплата. Но бедните хора не купуват шевни машини в тежки времена, така че трябваше да се откажа и от това. Разбира се, наред с такива лекомислени занятия търсех работа за носач, но зимата настъпваше и работническата армия в града всеки ден се увеличаваше благодарение на притока на нови сили от село. Освен това аз, който бях безкрайно блуждал по всички страни на света и в царството на разума, не бях член нито на един трейдюнион.

Аз залавях всичко, каквото попаднеше, работех с надница и на час, косях поляни, подрязвах плетища, отковавах килими и пак ги заковавах на мястото им. Дори се подготвих за изпит да постъпя на гражданска служба по пощите и издържах изпита по-добре от всички. Но уви, нямало ваканции и пак трябваше да чакам. Търсейки място, аз се занимавах с всичко, каквото успявах да намеря, и между другото се опитах да спечеля 10 долара, като описах едно мое пътуване с открита лодка надолу по Юкон, при което бях взел 1900 мили за 19 дни. Нямах никакво понятие за вестникарска работа, но твърдо вярвах, че ще получа за разказа си 10 долара.

Ала не можах да ги получа. Най-големият вестник в Сан Франциско, където пратих по пощата ръкописа си, не ми отговори нищо, но и не ми върна ръкописа. Колкото продължаваше да го държи, толкова повече у мене крепнеше увереността, че е приет.

Чудно нещо! Някои хора като че ли се раждат късметлии, а на други късметът пада от небето. Мене пък съдбата ме подгоняше с тояга към щастието и тази тояга я размахваше горчивата необходимост.

Отдавна бях се отказал от мисълта да ставам писател и като започнах разказа, искрено се стремях само към това да спечеля 10 долара. Това беше пределът на моите желания, защото 10-те долара щяха да ми помогнат да издържа, докато намеря постоянна работа. Ако през това време по пощите се откриеше някоя ваканция, щях с радост да се заловя за нея.

Но ваканция не се откриваше и постоянна работа не се намираше. Продължавах да се занимавам с всичко, каквото ми падне под ръка, и в същото време пишех една повест от 21 000 думи за „Другар на младежта“. Обработих я и я преписах на машината за 7 дни. Струва ми се, че това беше причината, заради която ми я върнаха.

Докато моята повест пътуваше назад и напред, опитах се да напиша няколко малки разкази. Един от тях продадох за 5 долара на „Месечник“, а за друг — „Черен котарак“ ми плати цели 40 долара. „Месечник“ ми предложи по 7,5 долара за разказ, плащането след напечатването. Откупих велосипеда, часовника и мушамата на баща си и взех под наем една пишеща машина. Освен това изплатих дълговете си в няколко дюкянчета, които бяха ми открили малък кредит. Един бакалин-португалец, помня, никога не оставяше моите сметки да се покачват над четири долара, а Хопкинс, друг търговец, нищо не можеше да го принуди да надмине пет долара.

Но неочаквано един ден получих от пощенското ведомство покана да отида да получа служба. Тя ме тури в извънредно затруднено положение. 65 долара заплата — постоянен месечен приход — това беше за мене почти непреодолимо изкушение. Не знаех какво да реша. И струва ми се, че никога няма да простя на началника на пощенската станция в Оукланд неговата обноска с мене. Аз отидох и се опитах да се обърна към него като човек към човека. Обясних му откровено положението си.

— Изглежда — казах му, — като че ли ще мога да изкарвам от литературен труд. Добра работа е, но не е съвсем сигурна. Помолих го да прескочи този път моя ред, като назначи вместо мене оня кандидат, който иде след мене по списъка, а когато се открие нова ваканция, пак да ми съобщи…

Но той ме прекъсна остро:

— Значи, вие не искате да заемете това място?

— Напротив, искам — възразих аз, — но ако вие ме прескочите този път…

— Ако искате да получите това място, трябва да постъпите веднага — каза той студено.

За щастие студената жестокост на този човек ме разсърди.

— Прекрасно — казах, — отказвам се от мястото.

Глава 26

Така изгорих корабите си и се отдадох на писателство. Страх ме е, че винаги съм бил склонен към крайности. Така и тука — от ранно утро до късна нощ не се откъсвах от работата си, пишех, преписвах на машината, изучавах теорията на словесността и се запознавах с живота на известни писатели, за да видя как са успели. От 24-те часа употребявах за сън не повече от пет, а през останалите 19 работех почти без почивка. Лампата в моята стая светеше обикновено до два или три часа сутринта и това обстоятелство бе навело дори моята добродушна и малко романтично настроена съседка на заключения в духа на Шерлок Холмс. Като не ме виждала никога през деня, тя заключила, че съм картоиграч и че светлината в прозореца я поставя майка ми, за да служи като фар на нейния син — нощен скитник.

Главната мъчнотия за начеващите писатели е в дългите периоди безпаричие, когато издателските чекове престават да се получават, а всичко, което може да се залага, отдавна е заложено. Аз минах доста благополучно зимата с летния си костюм, но затова пък, като дойде пак лятото и всички богати хора — издатели и редактори — се пръснаха на летуване, а ръкописите мирно почиваха в канторите на издателствата до края на ваканцията, преживях дълъг и тежък период на нужда.

Тежестта на моето положение се изостряше още и от това, че нямах с кого да се посъветвам. Нямах нито един познат между писателите или между хора, които са се опитвали някога да пишат. Не познавах дори нито един репортьор. Освен това скоро ми стана ясно, че за да мога да работя успешно в новото поприще, трябва да забравя всичко, което ни учеха преподавателите и професорите по литература във висшата школа и в университета. Тогава то ме възмущаваше много, но сега разбирам защо е било необходимо. Професорите и преподавателите не са могли да предугадят в 1885 и 1896 година ония изисквания, които ще се предявяват на писателите след пет години. Те бяха прекрасно осведомени по всичко, което се отнася до класиците, но на американските издатели от 1898 год. всичко това беше съвсем ненужно. Те искаха нещо в съвременен дух и предлагаха за това такива големи пари, че преподавателите и професорите по словесност без друго биха напуснали специалностите си, ако можеха да набавят такъв материал.

И така се блъсках, предумвах месаря и бакалина, пак заложих часовника, велосипеда и мушамата на баща си и работех, работех без почивка, отделях за сън само малки промеждутъци време между занятията си. Мнозина критици ме упрекваха, че един от моите герои, Мартин Идън, много бързо получил образование. В три години съм го превърнал от прост моряк в известен писател. Критиците казват, че това е невъзможно. Ала Мартин Идън съм самият аз. Към края на трите години напрегната работа — от които двете отидоха за висшето училище и университета, едната за литературна работа, а и трите бяха изпълнени с най-интензивни занятия — аз вече печатах разкази в такива списания, като „Атлантически месечник“, правех коректурата на първата си книга, помествах статии по социология в „Космополит“ и „Мак-Клюр“, отклоних направеното ми телеграфически от Ню Йорк предложение да стана съредактор на едно списание и се готвех да се женя.

Сега искам да се спра на тая тежка подготвителна работа, особено на нейната последна година, когато изучавах своя писателски занаят. И през тая година аз отделях малко време за сън, напрягах мозъка си до последни предели, но не пих и не чувствувах ни най-малко желание да пия. Алкохолът просто не съществуваше за мене. Понякога страдах от силна умствена преумора, но алкохолът никога не ми се струваше лекарство, което би могло да ми донесе желаното облекчение. О, небеса! Чековете на издателите и съобщенията, че моята работа се одобрява — ето единственото лекарство, което жадувах. Тънките пликове от издателя между сутрешната поща ме възбуждаха повече, отколкото половина дузина коктейли. А ако от плика се покажеше и някой чек за прилична сума, това произшествие просто ме опияняваше.

През този период от живота си аз изобщо нямах представа какво е коктейл. Когато излезе първата ми книга, неколцина приятели от Аляска, членове на бохемски клуб в Сан Франциско, устроиха в моя чест вечеря в клуба. След вечерята ние се настанихме в чудесните кожени кресла и започнахме да поръчваме напитки. Никога не бях чувал дотогава такъв голям брой вина и ракии. Не знаех какво е ликьор и не разбирах, че „шотландка“ значи просто уиски. Бяха ми познати само ония питиета, които са достъпни за бедняците и се пият из кръчмите в пограничните и пристанищни градове — евтина бира и съвсем евтино уиски, което се наричат просто уиски, а не другояче. Бях в пълно смущение, като не знаех на какво да се спра, и лакеят насмалко щеше да падне в несвяст, когато си поръчах за питие след вечерята червено вино.

Глава 27

Колкото растяха успехите ми на литературното поприще, условията на живота ми се подобряваха и хоризонтът му се разширяваше. Аз си определих задължителен урок: да написвам и да преписвам на машината по хиляда думи на ден, без да се изключват неделните и празничните дни. Освен това продължавах да се занимавам усилено, макар и не толкова напрегнато, както по-рано. Сега си позволявах да спя по пет часа и половина в денонощие — принудих се да си прибавя половин час. Материалният успех ми даваше възможност да отделям повече време за физически упражнения. Сега яздех повече велосипеда главно затова, защото той вече не отиваше хронически в заложната къща. Боксувах, фехтувах, ходех по ръце, правех скокове в ширина и в дължина, стрелях в цел, хвърлях диск и плувах. И се убедих, че физическата работа иска повече сън, отколкото умствената. Имаше нощи, когато физическата умора ме караше да спя по шест часа, а понякога, при особено силна умора, дори цели седем. Ала на подобни сънни оргии се отдавах рядко. Имах още толкова много работи да науча, толкова много да свърша, че, когато спях седем часа, започвах да се ядосвам на себе си и винаги от все сърце благославях оня, който е измислил будилника.

При това, както и по-рано, не чувствах никакво влечение към алкохола. В мене живееше още твърде много чудесна вяра, аз бях с твърде повдигнато настроение. Бях социалист, стремях се да избавя човечеството от всички злини, а алкохолът не можеше да предизвика нито сянка от оня възторжен подем, който ми даваха моите идеи и идеали. Моят глас, подкрепен от литературните успехи, като че ли получи по-голяма тежест. Поне писателската слава ми събираше многобройни слушатели, които никога не би привлякла репутацията ми на оратор. Започнах да получавам покани от клубове и всевъзможни организации с молба да изложа публично своите идеи. Аз се борех за право дело, продължавах да се уча и да пиша и цялата тая работа ме поглъщаше цял.

Дотогава имах един твърде ограничен кръг познати, но сега започнах малко по малко да влизам в обществото. Често ме канеха на гости, особено на вечери, където се запознавах с множество хора, материално по-осигурени от мене. И мнозина от тях пиеха. Те пиеха не само когато са на гости, но и у дома си и ме черпеха, когато отивах у тях. При това нито един от тях не можеше да се нарече пияница. Те пиеха умерено и аз също пиех умерено с тях като гостенин и приятел. Не ламтях за вино, не чувствувах към него нито влечение, нито отвращение.

Сега вече имах свой дом. Когато канят човека на гости, той естествено трябва да кани гости. Това е един от признаците на увеличено благосъстояние. Понеже по другите къщи винаги ме черпеха с вино, не ми оставаше друго, освен да черпя приятелите си със същото. Затова аз се снабдих у дома със запас от бира, уиски и червено вино, които оттогава вече не изчезнаха от моята къща.

И все пак през целия този период аз не чувствувах ни най-малко влечение към алкохола. Пиех, когато пиеха другите, за да не развалям компанията, и понеже ми беше безразлично какво ще пия, пиех всичко, каквото пиеха моите съчашници. Когато всички пиеха уиски, пиех уиски и аз; ако всички пиеха сироп — и аз пиех с тях. А когато у дома нямаше гости, не турях в уста нищо спиртно. В работната ми стая винаги имаше стъкло уиски, но по цели месеци и години не чувствувах желание да пия сам.

Когато вечерях на гости, с удоволствие ловях ласкавия, приветлив блясък на предтрапезния коктейл, той ми изглеждаше много приятен и примамлив. Ала високото напрежение на жизнената енергия и душевният подем, който не ме напускаше, ми даваха възможност прекрасно да минавам и без него, така че у дома никога не намирах за нужно да пия преди вечеря коктейл, когато сядах на трапезата сам.

От друга страна, помня един много интересен човек, малко по-стар от мене, който често идваше у дома на разговор. Той обичаше уиски и ние често седяхме с него по цял ден и пиехме чашка след чашка, докато и двамата започвахме да чувствуваме действието на алкохола. Но защо тогава правех това? — Не знам, навярно под влияние на старата изработена привичка и като отзвук от предишни дни и нощи, прекарани с чаша в ръка между пиячи.

Освен това аз вече не се страхувах от цар Алкохол. Аз бях в оня извънредно опасен стадий на сближение с него, когато човек е наклонен да се смята, че е господар на алкохола. Това убеждение намираше потвърждение и в това, че бях успял да се откажа от пиенето през дългите години на труд и учение. Аз можех по желание да пия, да откажа да пия или да пия, без да се напивам; а главно — ясно съзнавах, че не чувствувам наклонност към пиенето. През този период пиех изключително по същата причина, по която на времето бях се напил със Скоти, китоловеца и пирата на стриди. Така постъпваха мъжете, пред които и аз исках да се покажа мъж. Всички тия блестящи хора — търсачи на приключения в областта на мисълта — пиеха. Прекрасно. Защо да не пия с тях? Та аз бях тъй уверен, че няма защо да се страхувам от алкохола. Така продължава няколко години. Понякога изпивах доста много, но такива случаи бяха редки. Те нарушаваха работата ми, а аз не исках моята работа да се нарушава от нищо. Помня как прекарах няколко месеца в Лондонския Ист Енд, работейки над една своя книга. Там трябваше повечето да се движа между най-лошия измет на долните класи и през това време няколко пъти се напивах и много се ядосвах на себе си, защото алкохолът нарушаваше вървежа на работата ми. Ала и там аз се поддавах на опиването само затова, защото, тръгнал из пътя на приключенията, не можех да избягна срещата с него.

Имаше и такива случаи, когато, облягайки се на своето дълго познанство и близост с цар Алкохол, аз взимах участие в пиянски състезания с други мъже. Разбира се, това се случваше само в пътя на приключенията по различни части на земното кълбо и се дължеше само на моето самолюбие. Какви странни форми взема понякога самолюбието — то принуждава човека да не пие само за да докаже на другите каква яка глава има. Ала това странно самолюбие съществува не само на теория — то е несъмнен факт.

Веднъж например една група млади революционери ме поканиха като почетен гост на едно пиянство. Това е единственото истинско пиянство, на което изобщо съм присъствал. Аз приех поканата, без да разбера същността на работата. Помислих, че ще чуя пламенни и възбудени речи, макар че някои от присъстващите ще пийнат малко повече, оказа се обаче, че тези гуляи били любимо развлечение на буйните младежи, които разпръскват досадата на катадневността, като напиват по такъв начин хора, които се ползуват с уважение. Както узнах после, на по-предишния им гуляй присъствувал друг почетен гост — един талантлив млад радикал, който нямал обичай да пие; те го напили до пропълзяване.

Като се озовах между тях, аз разбрах каква е работата, и почувствах как глупавата мъжка гордост се събужда у мене. Ще им покажа аз на тези хлапета! Ще видят те кой от нас е по-издръжлив и по-як, кой има по-силна воля и характер, стомах и глава, кой е способен повече от другите да се доближи до свинята и по-малко да се издаде. И тези сукалчета, с жълто по устата, си въобразяват, че ще могат да ме надпият.

Това беше чисто и просто изпитание за издържливост, а никой мъж не ще се съгласи да се признае за по-слаб от другите. Тфу — бира! Аз бях успял през това време да свикна с по-скъпи питиета и от много години не бях помирисвал бира. Но на времето си бях пил бира с истински мъжаги и затова сега бях уверен, че ще съумея да покажа нещичко на тези бебета. Гуляят започна и аз трябваше да се състезавам с най-силните от тях. На някои участници се позволяваше да напускат състезанието, но не и на почетния гост.

И всички сериозни нощи, които бях прекарал без сън, всички книги, които бях прочел, цялата мъдрост, която бях всмукал, всичко побледня и отстъпи пред маймуната и тигъра, които се надигнаха у мене от пропастта на моята атавистична наследственост, ревнива и жадна, разпалваща в душата ми похотливото желание да надмина по свинство свинята.

Когато гуляят се свърши, аз все още се държах на крака, ходех право и не се клатушках — което съвсем не можеше да се каже за никого от моите домакини. Спомням си как един от тях бе се спрял на един ъгъл на улицата и плачеше от яд, че аз съм бил трезвен. Те не можеха нито да си представят с цената на какво желязно усилие (възможно само благодарение на дълга тренировка) аз задържах съзнанието в плуващия си мозък, запазвах властта над мускулите и речта си, не позволявах на гласа си да се пречупва и отслабва и продължавах последователно и логично да мисля. При туй аз се изхитрих и да им се смея. Не бях аз, който излезе изигран в това състезание, аз се гордеех с победата си. Дявол да го вземе, аз и сега се гордея с нея. До такава степен странно е създаден човекът.

Но на другия ден не написах задължителните хиляда думи. Чувствувах се болен, отровен и цял ден не можах да си намеря място. Трябваше да чета една публична лекция, прочетох я и съм уверен, че тя не беше по-добра от моето самочувствие. Някои от моите снощни домакини се явиха на лекцията и седнаха в предните редове, очевидно с цел да забележат у мене следи от снощната вечер. Не знам какво успяха да забележат, но по някои признаци се убедих, че те се чувствуват не по-добре от мене, и намерих в това известно утешение.

— Никога вече — заклех се аз. И наистина оттогава никой не е успявал да ме въвлече в подобно състезание. То беше последното, в което взех участие. О, случваше ми се да пия и след това, но пиех по-благоразумно, по-умерено, без всякакво съревнование. Ето по този именно начин хората стават привични пияници.

Ще приведа още един пример за доказателство, че през този период на живота си аз пиех само за другарство. Пътувах през Атлантическия океан с „Тевтоник“. От самото начало на пътуването се сприятелих с един англичанин, специалист по кабелите, и с един млад испанец, член на някаква параходна фирма. Те пиеха само „конска шия“ — сладко и студено питие от ябълкова или портокалова кора, което се поднасяше във високи чаши. И през целия път аз пиех само „конска шия“. От друга страна, ако излезеше, че моите приятели предпочитат уиски, аз щях да пия с тях уиски. Не трябва от това да се заключава, че бях просто слабохарактерен човек. Мене ми беше все едно какво ще пия, никакви съображения от нравствен характер в това отношение нямах. Младостта ме правеше силен, аз не чувствувах никакъв страх от цар Алкохол и смятах, че лесно мога да се откажа от него, щом поискам.

Глава 28

Аз още не бях готов да сложа ръката си в ръката на цар Алкохол. Колкото растях, моят успех ставаше по-голям, доходите ми се увеличаваха, а светът все по-нашироко и по-примамливо се разтваряше пред мене. Цар Алкохол започваше да играе все по-голяма роля в моя живот. Но нашето общуване се ограничаваше за сега само с обикновено познанство. Аз пиех само за да поддържам компания, и когато бях сам, никога не се докосвах до спиртни питиета. Понякога се напивах, но смятах подобно опиянение само като данък, при това достатъчно лек, който бях длъжен да плащам на обществото.

В това време аз бях още така далече от цар Алкохол, че дори в периоди на отчаяние, което понякога ме завладяваше, не се обръщах към него за помощ. Имах тогава големи неприятности, житейски и сърдечни, които сами по себе си нямат отношение към този разказ, но във връзка с тях преживях интелектуални бури, непосредствено свързани с историята на моите отношения с цар Алкохол. Моето положение беше не съвсем обикновено. Бях се отдал твърде страстно на позитивната наука и твърде дълго живях позитивен живот. Увлечен от пламъка на младостта, изпаднах в обикновената грешка и започнах твърде жестоко да гоня истината. Смъкнах нейните покривала и в ужас отстъпих пред страшния й образ. Всичко това се свърши така, че аз изгубих красивата си вяра почти във всичко, освен в човечеството, по право в оная негова част, която наистина е надарена с извънредна сила.

Такива продължителни припадъци на песимизъм много добре са познати на повечето хора, за да заслужава да се простирам върху тях. Достатъчно ще бъде да кажа, че аз понасях болестта си много тежко. Мислех за самоубийство с хладнокръвието на гръцки философ и съжалявах само, че толкова мои близки зависят от мене, понеже се нуждаят от храна и подслон, които аз им осигурявах. Ала това бяха само нравствени съображения. Спаси ме обаче едничката оцеляла илюзия — Народът.

Всичко онова, заради което бях прекарвал нощи без сън и заради което се борех, ми измени. Успехът — аз го презирах. Славата — тя беше изстинала пепел. Обществото — мъжете и жените, които стоят над изметта на пристанището и палубата — аз бях потресен от тяхното отблъскващо умствено равнище. Женската любов — тя струваше не повече от всичко друго. Парите — но аз не можех да спя на повече от едно легло наведнъж. А защо ми е доход, който покрива сто пържоли на ден, щом мога да изям всичко на всичко само една? Изкуството, културата — пред лицето на железните факти на биологията — те ми изглеждаха смешни, а техните служители — още по-смешни.

Всичко това показва колко тежко бях болен. Аз съм роден боец и всичко, за което бях се бил досега, изведнъж се оказа празен брътвеж. Оставаше Народът. Моята борба бе свършена, но все пак аз виждах пред себе си още едно знаме, за което си струваше човек да се втурне в бой — Народа.

Но когато, стигнал до предела на мъката, паднал до дъното на отчаянието, блуждаех из долината на мрака, напипвайки тази последна нишка, способна да ме привърже към живота, — ушите ми оставаха глухи към позивите на цар Алкохол. В съзнанието ми нито веднаж не се мярна мисъл, че алкохолът ще ми докара облекчение, че той със своята лъжа ще ми даде сила да живея. Аз виждах пред себе си само един изход — револвера, вечния мрак, в който ще ме потопи куршумът. У дома имаше колкото щеш уиски за гости. Нито веднаж не се докосвах до питие. Страхувах се от моя револвер, особено през онзи период, когато съзнанието и волята ми мъчително изнасяха в себе си лъчезарния образ на Народа. В това време аз чувствах такова непреодолимо желание да умра, че се страхувах да не би някак да посегна на живота си през сън. Дадох револвера си на приятели и ги помолих да го скрият така, че моята ръка, подчинявайки се на безсъзнателно влечение, да не може да го овладее.

Но Народът ме спаси. Народът отново ме прикова за живота. Имаше още нещо, достойно за борба! Аз пуснах по вятъра всяко благоразумие и с още по-голям жар се втурнах в бой за социализма. Смеех се над предупрежденията на издателите, източниците на моите сто пържоли дневно, и проявих жестоко равнодушие към чувствата на ония, които оскърбявах, — и как грубо ги оскърбявах — в огъня на сражението. По-умерените радикали ме обвиняваха, че с моята отчаяна и пагубна страстност, с крайната си революционност съм забавил социалистическото движение в Съединените щати с пет години. Между това аз ще си позволя да забележа сега, след толкова години, че според моето дълбоко убеждение аз ускорих социалистическото движение в страната си най-малко поне с пет минути.

Само на Народа, а съвсем не на цар Алкохол дължа това, че победих тежката си болест; а през периода на оздравяването си познах любовта на жената, която окончателно излекува моите рани и приспа моя песимизъм за множество дълги дни, докато цар Алкохол не го събуди пак. Но през този период аз вече не тъй ревностно преследвах истината и не се стремях вече да сваля последните й покривала, макар че понякога, струва ми се, ги стисках в ръката си. Аз не желаех да погледна пак в лицето разголената истина, задушавах у себе си желанието да го видя втори път. И самия спомен за онова, което бях видял оня пръв и единствен път, решително пропъдих от паметта си.

Бях много щастлив. Живеех добре. Намирах радост в нищожни дреболии и се мъчех да не вземам сериозно значителни събития. Все още четях книги, но вече без предишното увлечение. Аз чета и сега, но никога вече няма да ми се върне оня предишен възторг на юношеската страст, с който се отзовавах на тайнствения глас, що ме зовеше да разреша загадката на битието и на надзвездните пространства.

И така, исках да кажа в тая глава следното: от дългата болест, която на времето си посещава всекиго от нас, аз излязох без помощта на цар Алкохол. Любовта, социализмът, Народът, здравите идеали на човешкия дух ме излекуваха и спасиха. Струва ми се, че ако някога е съществувал човек, лишен по природа от всякаква наклонност за алкохол, това съм именно аз. И все пак… Но по-нататъшните глави ще разкажат останалото. От тях читателят ще узнае с каква цена аз заплатих моето четвъртвековно общуване с прекалено достъпния алкохол.

Глава 29

След като се поправих от дългата си болест, аз както по-рано, продължавах да пия изключително само в компания. Пиех само когато пиеха другите. Но незабелязано у мене почна да се определя и да расте потребността от алкохол. Тя не беше обаче физическа потребност на моя организъм. Аз продължавах да се занимавам с бокс, плувах, управлявах лодка с платна, яздех кон, живеех здрав живот на открит въздух и със своето цъфтящо състояние зачудих докторите, които ме освидетелствуваха за застраховка на живот. Като поглеждам сега назад, виждам, че причината на тая потребност от алкохол се е коренила в моя мозък, в нервите, в желанието по какъвто и да е начин да изпитам душевен подем. Как да се обясни това?

Работата стоеше приблизително така. Физиологично, от гледна точка на вкуса и стомаха, алкохолът ми беше противен. Той ми се харесваше не повече, отколкото бирата, когато бях на пет години, и червеното вино — на седем. Работех ли някъде, или се занимавах насаме, аз не чувствувах никаква нужда да пия. Но дали защото ставах по-зрял или по-умен (може би и едното и другото, а може би просто остарявах) — не знам каква беше причината. Аз започнах да не чувствувам в общество удовлетворение и възбуждение от онова, което се вършеше или приказваше наоколо. Шегите и забавите, които по-рано ме развличаха, сега изгубиха за мене всякакъв интерес, а празните, глупави брътвежи на жените и натруфените самоуверени речи на мъжете-тъпаци ми причиняваха истинско страдание. Това е данък, който се принуждаваш да плащаш за прекалено прилежно четене или за собствената си глупост. В дадения случай не е важно в едното ли, или в другото беше причината на това явление, защото самото то беше неоспорим факт. Общуването с хората престана да ми дава светлината и подема, които извличах по-рано от него.

Може би това ставаше, защото витаех твърде нависоко в надзвездните среди, може би защото много дълбоко спях. Мъчно е да се каже. Знам само едно — че съвсем не страдах от истерия и не бях преуморен. Пулсът ми биеше съвсем нормално, сърцето ми зачуди лекарите на застрахователното дружество с превъзходното си състояние, а дробовете ми просто ги докараха до екстаз. Аз продължавах както по-рано да пиша всекидневно своите хиляда думи и изпълнявах с пунктуална точност всички житейски задължения, които ми се налагаха. Бях напълно доволен, весел, спях като младенец. Но…

Но достатъчно беше да попадна в общество с други хора и веднага започнах да изпитвам тъга, от която вътрешно се обливах в сълзи. Съвсем изгубих способността да се смея заедно с тях или да се надсмивам над превъзвишените разсъждения на ония, които смятах за дълбокомислени глупаци; изгубих способността да приказвам врели-некипели както по-рано или да взимам участие в повърхностните глупави брътвежи на жените, които под външната си глупост и мекост крият всичката праволинейност и непримиримост на маймунските самки.

При това, кълна се, не бях песимист. Всичко това просто бе ми дотегнало. Много често бях наблюдавал едни и същи сцени, много често бях слушал едни и същи песни и шеги. Беше ми извънредно добре познато състоянието на касата на тоя театър и така добре познавах всяко колело на задкулисните машини, че никаква бутафория, никакви смехове и песни не можеха да заглушат в моите уши тяхното скърцане.

Никога не отивайте зад кулисите, защото там рискувате да видите как божественият тенор бие жена си. Аз бях пренебрегнал тези правила и сега се разплащах; а може би бях просто глупав. Впрочем причината тука не играе роля. Важен е самият факт, а фактът беше тоя, че общуването с хората стана за мене мъчително и тежко задължение. Обаче трябва да кажа, че в редки, извънредно редки случаи ми попадаха избрани души или глупаци като самия мене и аз прекарвах с тях възхитителни часове в звездните пространства и в рая на глупците. Такава избрана душа или глупец беше жена ми. Тя никога не ми омръзваше и винаги беше за мене източник на ново, неизчерпаемо учудване и възторг. Но не можех да прекарвам всичкото си време изключително в нейното общество. При това би било и несправедливо, и не умно да принуждавам и нея да стои вечно с мене. Освен това аз бях автор на цяла редица книги, които се ползуваха с успех, а обществото иска, писателят да му отделя известна част от свободното си време. Пък и за всеки нормален човек е необходимо за себе си и за своите работи да общува с другите хора…

Сега се доближаваме до самата същност на въпроса. Какво трябва да прави оня човек, който трябва да живее обществен живот, макар че интересът му към него е вече изгубен. Отговорът е — цар Алкохол. Четвърт век той търпеливо чака да протегна към него ръка за помощ. Хиляди негови хитрости, благодарение на моя характер и щастие, не достигнаха целта си, но той имаше скрити в запас много фокуси. Аз забелязвах, че един-два или няколко коктейли ме правеха по-весел, настройваха ме в един тон с другите глупаци. Един или няколко коктейли, изпити преди ядене, ми даваха възможността искрено да се смея над онова, което отдавна бе изгубило способността да ме разсмива. Коктейлът беше ударът с камшик, шпората, остенът за моя уморен ум и преситен дух. Той извикваше на устата ми смях, песен и тъй ме навинтваше, че аз сам започвах да се смея, да пея и с жар да брътвя всякакви глупости и врели-некипели за голямото удоволствие на посредственостите, които изобщо не знаеха нищо друго.

Без коктейл аз бях за нищо негоден събеседник, но като пийнех, ставах душа на обществото. С помощта на напитките аз постигах изкуствено възбуждане и затова пиех дотогава, докато станех весел. Началото беше тъй незабелязано, че дори на самия мене, тъй отдавна познат с цар Алкохол, не ми мина през ум, че това може да ме заведе далеко. Започнах да чувствувам нужда от музика и вино и скоро почувствувах необходимост вече от по-възбудителна музика и от по-голямо количество питие.

Именно по това време забелязах, че с нетърпение очаквам коктейлите преди ядене. Искаше ми се да пия и ясно съзнавах това. Помня как, когато бях военен кореспондент в Далечния Изток, изпитвах неотразимо желание да посещавам едно познато семейство. Не само приемах всички покани за вечеря, но вън от това гледах да отивам там и през деня. Наистина домакинята беше очарователна жена, но не беше тя, която тъй силно ме привличаше в тая къща. Важното беше, че тя умееше да прави най-хубавите коктейли в целия този голям град, където изкуството за приготвяне на смесени напитки е достигнало между колонията чужденци висока степен на съвършенство. Нито в клубовете, нито в хотелите, нито в други частни къщи не можеше човек да намери подобни коктейли. Нейните коктейли бяха изискани. Те бяха истински шедьоври, които даваха минимум неприятни вкусови усещания и максимум подем. Ала и там аз жадувах коктейлите само заради онова настроение, което те създаваха у мене. След като напуснах този град, странствувах цели месеци заедно с японската армия, като изминавах стотици мили оризови полета и прехвърлях планини, докато не навлязохме в Манджурия. И през цялото това време нито се допрях до цар Алкохол. На гърба на моите товарни коне винаги можеха да се намерят няколко бутилки уиски, но нито веднаж не отворих ни една. Разбира се, когато в моя лагер попаднеше бял човек, отварях бутилка и, както се полага, пиехме двама. Тъй като, ако аз попаднех в неговия лагер, той без съмнение би направил същото. Аз носех уискито със себе си само за почерпка и дори целия тоя разход турих в сметката на вестника, за който работех.

Само като погледна назад, мога да проследя почти незабелязания растеж на моето влечение към алкохола. Тогава не забелязвах неясните загатвания, сламките във вихрушката и дребните случки, значението на които се изплъзваше от мене.

Ще приведа още един пример. В продължение на няколко години всяка зима по шест или осем седмици пътувах из залива Сан Франциско. В моята комфортна и силна яхта „Пяна“ имаше удобна каюта и печка, която гореше въглища. Имах кореец готвач и често поканвах един или двама приятели, за да споделя с тях красотата на това плаване. Винаги вземах със себе си и пишещата си машина, на която всеки ден изчуквах своите хиляда думи. Този път, за който говоря, дойдоха с мене Клаудслей и Тоди. Тоди пътуваше с мене за пръв път. При по-предишните пътувания Клаудслей винаги предпочиташе бирата и затова, като го канех, аз винаги вземах на яхтата запас от бира, която изпивахме през време на пътуването.

Но този път работата стоеше другояче. Тоди бе получил прякора си зарад дяволското изкуство, с което приготовляваше питието със същото име (горещо питие от уиски, вода и захар). Затова аз приготвих запас от уиски — два галона.

През време на пътуването се принудих да купя още доста галони, защото ние с Клаудслей силно се пристрастихме към парливото тоди, което беше наистина възхитително по вкус и създаваше необикновено приятно възбуждение.

Това питие ми харесваше. Загрижен за бъдещето, аз гледах да проникна в тайната на неговото приготовление. Ние го пиехме в строго установен ред: едно преди закуска, едно преди обед, едно преди вечеря и последно, преди да легнем да спим. Никога не се напивахме. Но длъжен съм да кажа, че четири пъти през деня бяхме доста весели. Всред пътуването Тоди беше повикан назад по работа в Сан Франциско и ние с Клаудслей се погрижихме, готвачът-кореец да ни приготовлява за уреченото време тоди според рецептата на нашия другар.

Но това трая само докато бяхме на яхтата. Като се върнахме на сушата, у дома си, аз се отказах от чашата преди закуска и преди лягане. Оттогава вече никога не пих горещо тоди, а от онова пътуване минаха вече много години. Важното е, че това питие ми се харесваше. Веселостта, която то предизвикваше, ми се виждаше необикновено приятна. Това беше красноречивият апостол на цар Алкохол, който незабелязано вършеше своята коварна работа. Лекото гъделичкане, което той предизвикваше, трябваше с течение на времето да се превърне в непрекъснато, неутолимо желание. А аз, който бях преживял толкова години в тясно общуване с цар Алкохол, нищо не подозирах, нищо не се досещах и се смеех над неговите несполучливи опити да ме завладее.

Глава 30

Моето оздравяване се изрази донякъде в това, че пак започнах да намирам удоволствие в дреболии, в нищожни глупости, които нямаха отношение с книгите или проблемите на битието. Започнах да се увличам от игри, забави, плуване, пускане въздушни змейове, грижи за коне и разрешения на механични задачи. В резултат почувствувах, че съм уморен от града. В Лунната долина, в чифлика, намерих своя рай и окончателно се отказах от градския живот. В града ме привличаха сега само музиката, театъра и турската баня.

Животът ми течеше превъзходно. Работех много, занимавах се много със спорт и се чувствувах много щастлив. От книгите започнах да предпочитам онези, в които имаше повече измислица и по-малко факти. Учех се сега несравнено по-малко, отколкото по-рано. Интересувах се както по-рано от основните проблеми на живота, но се отнасях с тях вече много по-благоразумно, помнейки как бях изгорил пръстите си, когато се мъчех да разголя истината. В това настроение се таеше може би капка лъжа, капка преструвка, но това бяха лъжа и преструвка на човек, който иска да живее.

Аз съзнателно затварях очи пред онова, което смятах необуздана проява на биологичните закони. Аз просто се мъчех да изкореня от себе си лошата привичка, да унищожа вредната насока на ума. Повтарям, бях много щастлив. Като прехвърлям през ума си безпристрастно и внимателно целия си живот, намирам, че този беше най-щастливият период от него.

Но наближаваше безредно и безсмислено, както ми се струва, време — време за разплата за дългото ми познанство с цар Алкохол. На чифлика често идваха познати и оставаха да погостуват няколко дни. Някои от тях съвсем не пиеха. Но за ония, които пиеха, пълната липса на алкохол в чифлика беше едно неприятно лишение. Аз чувствувах, че нарушавам законите на гостоприемството, като ги принуждавах да понасят това лишение, и затова направих изба специално за гости.

Никога не бях се интересувал от коктейлите толкова, че да се запозная с начина на приготовлението им. Затова се обърнах към стопанина на един бар в Оукланд с молба да ми приготвя коктейли на едро и да ми ги праща по море на чифлика. Когато нямах гости, не пиех нищо. Но затова пък започнах да забелязвам, че след като привършвах сутринната си работа, с удоволствие си спомнях, че имам гост, защото това ми служеше за предлог да пия коктейл.

Но бях още така малко отровен от алкохола, че един коктейл напълно ме задоволяваше и повдигаше настроението ми. Той озаряваше като с пламък моя мозък и със своето гъделичкане предизвикваше смях, преди да седна при трапезата и пристъпя към възхитителния процес на яденето. От друга страна стомахът ми беше толкова издръжлив и силата на съпротивата ми — голяма, че този единствен коктейл беше само мъжделиво осветление, съвсем леко гъделичкане. Веднъж един от моите приятели откровено, без стеснение, изказа желание да пием още по един коктейл. Пихме. След втората чаша огънят, който мина по жилите ми, бе явно по-горещ: той сгряваше за по-дълго и смехът звучеше по-гръмко и по-сърдечно. Такива впечатления не се забравят. Понякога аз мисля, че започнах да пия именно затова, защото се чувствах прекомерно щастлив.

Помня как веднъж с Чармиан предприехме голяма разходка из планината с коне. За този ден освободихме прислугата и се върнахме късно вечерта за весела вечеря, която трябваше сами да си сготвим. О, колко чудесно беше да шетаме двамата из кухнята, докато вечерята ни вреше на огъня. Аз лично бях на върха на щастието; книгите и високите истини се отвлякоха някъде далеко. Тялото ми ликуваше от излишък на здраве и аз чувствах приятна умора от дългата езда. Денят беше великолепен. Нощта също. При мене беше любимата жена и се готвехме с нея да пируваме весела самота. Грижи нямах. Всички сметки бяха изплатени и обилният приток на пари не пресъхваше. Бъдещето се разкриваше все по-широко пред мене. В кухнята се печаха вкусни неща, нашият смях звучеше звънливо, а в стомаха си усещах приятното гъделичкане на глада.

Беше ми тъй добре, че внезапно усетих в глъбината на съзнанието си потребност да се почувствувам още по-добре. Бях тъй щастлив, че почувствувах необходимост да издигна щастието си още по-високо. И аз знаех как ще постигна това. Ненапразно бях тъй добре познат с цар Алкохол. Няколко пъти се отлъчвах от кухнята, отивайки при бутилката коктейл, и всеки път съдържанието й намаляваше с една добра порция. Резултатът беше превъзходен. Не бях развеселен, не бях пиян, но питието ме стопли. Пламнах цял и моето щастие се издигна по-високо от пирамидите. Колкото щедро да ме бе обсипал животът с даровете си, аз успях да ги умножа. Това беше един великолепен час — един от най-красивите през живота ми. Ала трябваше да се разплатя за него много по-късно, както скоро ще видите. Такива моменти винаги се запазват в паметта, а човек поради своята глупост си въобразява, че законът за еднаквите причини и еднакви следствия не познава отклонения. В действителност това не е така, защото иначе хилядната лула опиум би давала същата наслада както първата, а един коктейл след цяла година редовно пиянство би имал същото действие, както първия път.

Веднъж преди обед, след като привърших Сутринната си работа, изпих чаша коктейл сам, защото нямах гости. От този ден започнах всекидневно да изпивам по чаша коктейл преди обед, дори през ония дни, когато нямах гости. Тогава именно цар Алкохол ме победи. Аз започнах да пия редовно и сам и пиех вече не за да поддържам компания и не заради вкусови усещания, а за онова въздействие, което питието имаше върху мене.

Искаше ми се преди ядене да пия коктейл. И никога не ми минаваше през ума, че ще бъде по-добре да се въздържа. Моите средства ми позволяваха подобна прищявка; аз можех да заплатя хиляда коктейли, ако поискам. И какво беше един коктейл за мене, който толкова пъти в продължение на толкова години съвсем безнаказано бях изпивал неумерено количество по-силни питиета.

Животът ми в чифлика течеше по следния начин. Всяка сутрин от четири или от пет часа четях или лежешком поправях коректури. В осем и половина ставах и сядах при масата. До девет се занимавах с кореспонденцията и правех бележки, а точно в девет винаги започвах да пиша. Към единадесет, понякога малко по-рано или по-късно, моите хиляда думи бяха готови. Още половин час, докато туря в ред писмената си маса, и аз бях съвсем свободен до вечерта. Лягах в хамака под дърветата с получената поща и вестниците. В дванайсет и половина обядвах, а след пладне плувах и яздех.

Една сутрин, преди да легна в хамака, изпих един коктейл. Това се повтори и следните дни, при което, разбира се, не пропусках и втория коктейл в дванадесет и половина преди ядене. Скоро забелязах, че още сутринта, докато работя, очаквах с нетърпение коктейла.

Сега поне ясно съзнавах, че искам алкохол. Но какво от това? Аз съвсем не се страхувам от цар Алкохол. Та не го познавам от вчера! Аз съм мъдър от опита, благоразумен и никога няма да докарам работата до крайност. Аз знам всички опасности и примки, които цар Алкохол поставя по пътя на жертвите си, и помня как той бе се опитал веднаж да ме погуби. Но всичко това бе назад в далечното минало. Никога вече аз няма да се напия до безчувствие, никога няма да се опияня. Всичкото, което искам, е — коктейлът да ме сгрее и възбуди, да раздвижи веселостта у мене, да предизвика смях на устните ми и малко да посмушка въображението ми. О, аз се чувствувах господар не само над самия себе си, но и над цар Алкохол.

Глава 31

Ала едно и също тонично средство при често употребяване престава да предизвиква в човешкия организъм предишната реакция. Скоро забелязах, че един коктейл вече съвсем не ме възбужда. След един коктейл аз оставах мъртъв, не чувствувах ни сгряване, ни гъделичкане, ни желание да се смея. Сега, за да предизвикам желания резултат, трябваше вече да изпивам два или три коктейла. А аз на всяка цена исках да получа този резултат. Обикновено в единадесет и половина, преди да отида с пощата в хамака, изпивах един коктейл, а след един час, преди ядене, изпивах още един. Но скоро ми стана привичка да излизам от хамака десет минути по-рано, за да успея до обеда да изпия два коктейла. Това стана моя обикновена порция — три коктейла в промеждутъка от един час между привършването на работата и обеда. По такъв начин аз придобих двете най-пагубни привички — да пия редовно и да пия сам.

Аз пиех на драго сърце в компания, но когато нямаше никого при мене, пиех и сам. Скоро направих още една крачка в тази насока. Ако гостът ми беше човек, който пие умерено, аз гледах да изпивам две чаши, докато той изпиеше една — едната заедно с него, другата без него, така че той да не забележи. Тази втора чаша аз я крадях. Още по-лошо: започнах да пия сам дори тогава, когато имах гост — мъж, приятел, с когото можех да пия заедно. Но цар Алкохол тутакси ми подсказваше оправдание. Не е добре поради прекалено гостоприемство да вкарам госта си в съблазън, да го принуждавам да се напие. Той не е свикнал да пие много и ще се напие, ако го придумам да пие заедно с мене. При такова слагане на въпроса за мене оставаше едно от двете: или да крада тази втора чаша или да се откажа от онова възбуждение, което моят гост извличаше още от половината количество алкохол, необходимо за мене.

Моля читателя, като чете този разказ за развитието на моята наклонност към алкохола, да не забравя, че аз не съм глупак, нито слабоволев човек. Според обикновеното мерило аз съм човек, който е успял в живота; този успех, смея да кажа, надминава обикновения успех на средно късметлията човек и за да го постигна, трябваше да изхабя не малко енергия, уми сила на волята. При това имах як организъм, който лесно понася онова, от което по-слаби умираха като мухи. И все пак именно с мене и с моя организъм стана онова, което описвам сега. И аз сам, и моето пиянство — това са неопровержими факти. Моето пиянство не е теория, не е отвлеченост; то е нещо, което наистина е станало, и то още по-силно подчертава мощта на цар Алкохол — това варварство, което ние все още продължаваме да пазим, това убийствено изобретение, тази преживелица от далечни и жестоки времена, които събират своята тежка дан от юношеството, от силата, високия дух, от най-добрата част на човечеството.

Но да се върна към разказа си. След като плувах до насита в езерото, след като направех великолепна разходка на кон из планината или из Лунната долина, аз идвах в такова повдигнато и възторжено настроение, че веднага чувствувах желание да го повиша още с някой градус. Аз знаех, че един коктейл преди вечеря ще ми бъде малко за тази цел: поне два или три — това ми трябваше. И ги изпивах. Защо пък не? Та това беше животът, а аз винаги съм го обичал така нежно. Скоро това ми стана ежедневна привичка.

Вън от това аз постоянно намирах предлози да изпия някой коктейл повече. Понякога това беше някоя особено приятна за мене компания, понякога — леко ядосване, предизвикано от моя архитект или от крадливия каменар, който работеше във фермата ми; ту смъртта на любимия ми кон, скочил върху оградата бодлива тел, ту приятни новини от моите издатели и редактори. Същността на предлога не играеше никаква роля, щом само желанието да пия се зараждаше в мене. Важното беше това, че аз ламтях за алкохол. След двадесетгодишно общуване с него против желанието си аз започнах сега да го желая. И моята сила беше източникът на моята слабост, защото аз имах нужда от две, три, четири чаши, за да достигна оня резултат, който средният човек достига с една.

Въпреки това аз продължавах упорито да спазвам едно правило: никога да не пия, преди да съм свършил всекидневния си урок от хиляда думи. А когато работата се свършваше, коктейлът сякаш издигаше пред нея стена, която служеше за граница между моята изпълнена задача и останалата част от деня, отдадена на развлечения. Моите мисли вече не се връщаха към работата до девет часа сутринта на другия ден, когато пак сядах при писмената маса и започвах да пиша. Аз много ценях тази възможност да се отвличам. С помощта на цар Алкохол аз запазвах по такъв начин енергията си. Цар Алкохол, мислех си, не е пък чак толкова черен, колкото го рисуват. Той върши не малко полезни услуги и в дадения случай работата стои именно така.

И аз продължавах да създавам произведения, които дишаха здраве, идеи и искреност. В тях не можеше да се намери нито сянка от песимизъм. Аз бях познал пътя към живота през време на продължителната си болест. Аз знаех, че илюзиите са необходими, и ги превъзнасях. Досега моите произведения запазват същия характер — те са чисти, дишат енергия и оптимизъм, а всичко това ражда влечение към живота. И критиците неизменно ме уверяват, че жизнена енергия блика от моята личност и че аз самият съм под властта на ония илюзии, които превъзнасям.

Но щом се отклоних веднъж, позволете ми да задам тук един въпрос, който съм си задавал десетки хиляди пъти. Защо пиех? Каква необходимост ме караше да пия? Та аз бях щастлив. Дали пиех, защото бях прекомерно щастлив? Аз бях силен. Дали пиех, защото бях много силен? Притежавах ли прекомерно голям запас жизнена енергия? — Аз не знам защо пиех. Мъчно мога да дам определен отговор, макар че някои подозрения с всеки ден все повече се затвърдяват у мене. Аз бях поддържал много дълго време близки отношения с цар Алкохол. Левакът с дълги упражнения може да стане човек, който си служи нормално с дясната си ръка. Дали и аз, не алкохолик по природа, станах алкохолик благодарение на упорито присажданата привичка?

Аз бях тъй щастлив. След като се оправих от тежката болест, озовах се в прегръдките на любима жена. С по-малко труд сега печелех все повече пари. Здравето ми беше превъзходно, спях като младенец. Продължавах да пиша книги, които имаха успех, а на попрището на политическата борба моите противници смутено отстъпваха пред фактите, с които животът всеки ден потвърждаваше правилността на моите тезиси. Ни денем, ни нощем не изпитвах скръб, разочарование или съжаление, аз бях постоянно щастлив. Животът беше един непрекъснат безкраен химн и аз се сърдех дори на часовете спокоен сън, които ми отнемаха радостите, които бих изпитвал през това време, ако бях буден. И все пак пиех. Цар Алкохол незабелязано за мене подготвяше почвата за новата болест, която изцяло беше плод на неговите ръце.

Колкото повече пиех, толкова повече алкохол трябваше, за да получавам предишните резултати. Когато отивах от Лунната долина в града, често обядвах някъде на гости. Един коктейл, който обикновено даваха преди ядене, не ми правеше никакво впечатление. Той съвсем не ме възбуждаше преди ядене. Затова като тръгвах да отида някъде на гости, предварително изпивах два-три коктейла, а ако срещнех приятели — и пет, и шест, защото няколко коктейли повече не играеха за мене роля. Веднаж много бързах и нямах време да дочакам, докато приготвят няколко коктейли. Осени ме една бляскава идея: поръчах на бюфетчията да ми направи двоен коктейл. Оттогава, щом бързах за някъде, винаги си поръчвах двоен коктейл и по такъв начин спестявах време.

Един от резултатите на това редовно пиене на алкохол в големи дози бе появилата се обща потиснатост у мене. Мозъкът и нервите ми, свикнали с изкуственото възбуждане, изгубиха способността да се възбуждат без помощта на изкуствени средства. Аз все по-мъчно можех да минавам без алкохол при общуване и срещи с хората. Преди да се присъединя към приятели и да се смея с тях в общо настроение, аз трябваше да почувствам шибването и опарван то на цар Алкохол, подемът на фантазията, радостното озарявай на мозъка, гъделичкащият смях, допирането и жилото на дяволщината, усмивката по ликовете на нещата.

Друг резултат бе това, че цар Алкохол започна постепенно да ме тика в капан. Той пак ми навличаше моята дълга болест, караше ме пак да започна да гоня истината, да снемам покривалата й да я погледна право в лицето. Ала всичко това ставаше много постепенно. Моите мисли постепенно се ожесточаваха, но този процес ставаше почти незабелязано.

Понякога в моя мозък се зараждаше тревожна мисъл: докъде ще ме доведе това систематично злоупотребяване с алкохола? Но цар Алкохол бързо успокояваше тези мисли.

— Ела да пийнем, аз ще ти обясня всичко — казва той обикновено и постига своето. Случаят, който ще приведа сега, е много характерен в това отношение и цар Алкохол никога не пропускаше повод да ми го напомни.

Веднаж станах жертва на нещастен случай, след който стана нужда за една твърде болезнена операция. Една сутрин, приблизително седмица след операцията, аз лежах слаб и измъчен на своето болнично легло. Здравият загар на лицето ми (доколкото той можеше да се съзре през израсналата ми брада) се замени с болезнена жълтеница. До леглото ми стоеше докторът и се готвеше да си отива. Той поглеждаше неодобрително цигарата, която пушех, и най-после каза:

— Вие трябва да оставите пушенето. В края на краищата то без друго ще ви погуби. Погледнете мене.

Аз го погледнах. Той беше приблизително на моята възраст, широкоплещест, с висока гръд, с бляскави очи и ярка здрава руменина на бузите. Мъчно можеше да си представи човек по-добър образец на здраве и сила.

— И аз пушех — продължи той. — Повечето пури. Но после го оставих. И ето, както виждате.

Той говореше с известно самодоволство, което намираше опора в съзнанието му за собственото си физическо превъзходство. А след месец той почина. И го погуби не някой нещастен случай, а една дузина различни бактерии с многоетажни латински имена, които се нахвърлиха върху него и го унищожиха. Станали у него някакви необикновени, извънредно мъчителни усложнения и този великолепен образец на човечеството много дни преди смъртта си бе започнал да крещи така, че се чуваше из цялата махала. И тези викове не престанаха чак до смъртта му.

— Виждаш ли — казваше цар Алкохол. — Той се грижеше за себе си, той дори се отказа да пуши и ето какво получи за това. Струваше ли си, а? Все едно, от бацилите няма да убегнеш. Твоят великолепен доктор взимаше всевъзможни мерки и пак не можа да се скрие от тях. Когато бацилът подскача, не може човек да знае къде ще попадне. Може би в тебе, може би в друг. Помисли си само колко е изгубил той. Не искаш ли и ти да се откажеш от всичко онова, което аз мога да ти дам, за да те унищожи в края на краищата някой бацил? Животът не знае справедливост. Той е лотария. Но аз нахлузвам усмихната маска на живота и на действителността. Усмихвай се и ти, смей се заедно с мене. В края на краищата ти няма да убегнеш от съдбата си, но смей се за сега. Светът е мрачен затвор. Аз го осветлявам за тебе. Хубав е, няма що да се каже, тоя свят, в който се случват такива мили истории като с твоя доктор. Остава едно — да пием и да забравим всичко.

И аз, разбира се, изпивах чашка заради забравата, която тя ми носеше. И всеки път, когато цар Алкохол ми напомняше за този случай, аз неизменно следвах неговия съвет. Ала пиех разумно. Избирах само висококачествени питиета. Търсех само подем и забрава, като избягвах неприятните последици, които влече подире си употребата на евтини сортове питиета и опиянението. Ще спомена между другото, че такова разумно употребяване на алкохол винаги доказва, че човек е минал вече не малко път с цар Алкохол.

Но аз все продължавах да се държа упорито в едно правило: никога не посягах към питието, преди да бъде написана последната дума от всекидневната ми работа. Понякога се освобождавах от всякакви занятия и в такива свободни дни си позволявах да пия колкото ми се ще.

А ония, които никога не са употребявали спиртни питиета, се чудят как може човек да се впиянчи.

Глава 32

Когато моят „Снарк“ излезе от Сан Франциско, за да се впусне в далечно плаване, на борда му нямаше никакво спиртно питие или по-право, никой от нас нямаше понятие, че на борда има спиртни напитки, присъствието на които открихме след много месеци. Тази липса на алкохол беше хитрост, измислена от мене. Аз исках да изиграя една игра на цар Алкохол. Това доказва, че аз все пак се вслушвах донякъде към предупрежденията, които се обаждаха в съзнанието ми.

Разбира се, аз се мъчех да замаскирам това пред самия себе си и измислях извинения за цар Алкохол. При това се мъчех да намеря за него дори научни основания. Аз си казвах дори, че ще пия само в пристанищата. През време на плаването моят организъм ще се пречиства от алкохол и по такъв начин ще мога да дам при спирките двойна дан на цар Алкохол. Той ще започне по-силно да възбужда, по-остро и по-възхитително да ме смушква.

Пътуването от Сан Франциско до Хонолулу трая двадесет и седем дни. Още след първия ден на яхтата мисълта за пиене съвсем престана да ме безпокои. Искам да покажа с това, доколко алкохолът бе чужд на моята природа. Наистина понякога във времето на плаване, предвиждайки прелестта на закуските и обедите на очарователните веранди в Хавайските острови (бях ходил неведнъж там по-рано), аз мислех, разбира се, и за напитките, които ще пием там. Но като си представях тези напитки, не изпитвах никакво раздразнение, никаква досада, че пътуването е дълго. Аз чисто и просто си ги рисувах като част от веселите и приятни пиршества, които ни очакват там.

По такъв начин още веднаж доказвах на себе си, че съм в пълна мяра господар на цар Алкохол. Мога да пия или да се отвръщам от него по желание. Въз основа на този опит реших да пия и занапред, щом почувствувах желание.

Прекарахме около пет месеца по различните острови от Хавайската група. На брега пиех малко повече, отколкото преди тръгване от Калифорния. Изобщо населението на Хавай средно употребява малко повече спиртни питиета, отколкото населението от по-умерените широти. Говоря това не за украшение на речта и мога да кажа — вместо умерени широти — широти, по-отдалечени от екватора. Хавайските острови лежат в субтропичната зона. Колкото повече наближавах до екватора, толкова повече — излизаше — хората пиеха и толкова повече пиех с тях и аз.

От Хавай заминахме за Маркизките острови. Пътувахме дотам шестдесет дни и през тези шестдесет дни нито веднъж не слязохме на бряг и не срещнахме нито един параход. Но в началото на това плаване готвачът, като нареждал веднаж кухнята, намерил нещо. В самото дъно на дълбокия сандък за припаси той намерил дузина бутилки анжелика и мускател. По всяка вероятност донесли са ги на яхтата от чифлика заедно с други домашни консерви и стъкла сладко. Шест месеца, прекарани в кухнята, не бяха минали напразно за това гъсто и сладко вино — то бе станало още по-гъсто и още по-силно.

Опитах го. Възхитително. И оттогава всеки ден в дванадесет часа, след като завършвах необходимите изчисления и определях положението на яхтата, изпивах половин чаша вино. То имаше способността да дава чуден подем. То заглаждаше и най-ситните бръчки на моята жизнерадост и правеше и без туй красивото море още по-красиво. Всяка сутрин, докато се потях над своите хиляди думи, аз предвкусвах удоволствието, което ще полуда по пладне от чашката.

Неприятно беше това, че трябваше да споделям виното с другите, а мъчно можеше да се установи колко време ще продължи плаването. Ядосвах се, че се намериха само дванайсет бутилки. И когато се свърши, съжалих за всяка капка, дадена на другите. У мене се пробуди жаждата за алкохол и аз чаках с нетърпение Маркизките острови.

По такъв начин, когато стигнахме там, моята жажда можеше да се сравни с жаждата на редовен пияница. На Маркизките острови намерих неколцина бели хора, множество болни туземци, не малко великолепни изгледи, грамадно количество ром, предоволно абсент, но затова пък нито капка уиски или джин. Местният ром обгаря устата до такава степен, че слизестата ципа се отлепя. Но аз изобщо винаги лесно се приспособявам към обстоятелствата и свикнах с абсента. Ала неприятното беше в това, че трябваше да го пия в грамадни количества — иначе не се получаваше никакво впечатление.

Като напускахме Маркизките острови, аз се осигурих с достатъчно количество абсент до Таити, а там вече намерих шотландско и американско уиски и по такъв начин се застраховах от сухо плаване. Но аз не искам читателят да ме разбере погрешно. На моята яхта нямаше пиянство в общоприетия смисъл.

Опитният и първичен пияч се докарва до едва забелязано предпазливо полуотравяне и прави това през цялата година без всякаква видима вреда за себе си. В наше време в Съединените щати има стотици и хиляди такива хора, които се отравят с алкохол из клубовете, гостилниците и в собствените си къщи. Те никога не са пияни, но в същото време много рядко биват трезви, макар че повечето от тях ще отхвърлят с негодуване подобно обвинение. И те всички искрено вярват, както вярвах искрено и аз, че са господари на положението, доколкото работата се отнася до цар Алкохол.

По време на плаването пиех умерено, на брега си разрешавах да изпивам повече. Моята нужда от алкохол като че ли се увеличи при тропиците. Това е обикновено явление, защото всички знаят, че белите хора поглъщат на тропиците твърде голямо количество алкохол. Тропиците са неподходящо място за белите хора. Тяхната кожа е недостатъчно пигментирана, за да им бъде защита от ослепително силните бели слънчеви лъчи. Ултравиолетовите и други много чисти и невидими с око лъчи от горния край на спектъра разяждат и разрушават външните им покривки, също както хикс-лъчите са разрушавали тъканите на първите експериментатори, които не са знаели да се запазят от опасността.

Характерът на белите хора също така се подхвърля при тропиците на коренни промени. Те стават жестоки, безмилостни. Те извършват чудовищни злодеяния, мисълта за които никога не би се промъкнала в главата им, ако живеят в своя привичен умерен климат. Те стават нервни, раздразнителни, безнравствени и при това пият, както никога не са пили по-рано. Пиянството е една от формите на израждането, на което се подхвърлят белите хора под влияние на продължителното и силно действие на твърде белите слънчеви лъчи. При това количеството алкохол, което те поглъщат, нараства чисто механично. Белите хора не би трябвало да се задържат много дълго на тропиците. Смъртта ги дебне там и пиянството само ускорява срещата с нея. А те несъзнателно спомагат на това, като вършат всичко, за да ускорят процеса на разрушението. Аз прекарах на тропиците само две години и заболях от слънчева болест. През това време пих много, но не беше алкохолът причината на болестта ми и не беше той, който ни накара да прекъснем пътешествието. Аз бях силен като бик и много месеци се борих със слънчевата болест, която разрушаваше нервните ми тъкани и разяждаше покривката ми. На Новохебридските и Соломоновите острови, а така също под тропическото слънце между Кораловите острови на екватора аз работех за пет души въпреки маларията и няколко други по-незначителни болести като библейската сребриста проказа, които ме измъчваха.

Да видиш кораб през рифове, пясъчни плитчини проливи, покрай непознати брегове на коралови морета е само по себе си мъчна работа. Аз бях единственият опитен моряк на борда. Нямаше с кого да проверявам наблюденията си, нямаше с кого да се посъветвам в непрогледната мъгла между незаписаните на картата рифове и пясъчни издатини. Единствен аз изпълнявах всички дежурства, защото нямаше на борда нито един моряк, комуто да мога да поверя кораба. Аз бях в едно и също време и капитан, и боцман. Стоях на вахта двадесет и четири часа в денонощие и само откъслечно, когато позволяваха обстоятелствата, задрямвах там, на самото място. Трето — бях и доктор, а докторските длъжности на яхтата по това време също не бяха за шега. Всички до един боледуваха от малария, истинска тропическа малария, която да убие човека за три месеца; освен това мнозина страдаха от жестоки язви и от крастата нгари-нгари, която може да доведе човека до безумие. Нашият готвач-японец наистина се побърка от многобройните си болести. Един от моите полинезийски моряци насмалко щеше да умре от черна треска. Да, работа имаше до гуша: аз давах лекарства, наглеждах болни, вадех зъби и помагах на пациентите си да се справят с такива сравнително дребни злополуки като отравяне от птомаини.

Четвърто — аз бях писател. Всеки ден се потях над своите хиляда думи с изключение само на ония дни, когато ме хванеше маларията и ме изваждаше от строя или когато правеха същото с яхтата сутринните бури.

И пето — аз бях още и пътешественик, и писател, който жадно се стреми да види колкото може повече неща и да ги отбележи в тефтерчето си.

Шесто — най-после аз бях домакин и собственик на кораба, който пътуваше из далечни места, където посетителите са редки и привличат всеобщо внимание. Случваше ми се да приемам на яхтата гости, сам да посещавам плантатори, промишленици, губернатори, капитани на военни кораби, къдрави царчета-людоеди и техните президент-министри, не винаги достатъчно състоятелни, за да прикрият тялото си с някоя басмена риза.

Разбира се, аз пиех. Пиех със своите гости и домакини. Освен това пиех и сам. Като работех за пет души, аз се смятах в правото си да пия. Алкохолът влияе много добре на онези, които работят пряко сили. Виждах това по действието, което той имаше върху моята малка команда. За да вдигнат котвата от дълбочина четиридесет морски сажена, хората напрягаха крайно много силите си и след половин час напрягаме се задъхваха и всичките им членове започнаха да треперят. Но една добра порция ром бързо им вливаше нова сила. Дишането им ставаше по-спокойно, те избърсваха устата си и пак се залавяха на драго сърце за работа. А когато веднаж се случи да наклоним яхтата на една страна и между пристъпите на треската да работим до шията във вода, аз забелязах как непречистеният местен ром помагаше на работата.

Тук ние пак се сблъскахме с една нова страна на многостранния цар Алкохол. Изглежда уж, като че ли той ви дава нещо, без да получава нищо в замяна. Там, където силите са се изчерпали, той предизвиква нова мощ, уморения човек той отново вдига за работа. За известно време ние усещаме в себе си истински приток на сили. Помня как веднъж ми се случи в продължение на осем дни да товаря въглища на един океански параход. Работата беше адска и нас, носачите, поддържаха само с уиски. През цялото време ние работехме полупияни и без уискито не бихме могли да се справим със задачата си.

Силата, която дава цар Алкохол, не е фиктивна. Тя е истинска сила, която се извлича от същите източници както всяка сила. Но за нея човек е принуден да се разплаща, и то с лихвите. Ще седне ли обаче измъченият от работата човек да му мисли толкова далече? Той приема това вълшебно порастване на силите за онова, каквото то изглежда — за чудо. И не са малко преуморените работни хора, хората на умствения труд и черноработниците, които се позовават на това заблуждение и тръгват из пътя, по който цар Алкохол ги води към смъртта.

Глава 33

Аз потеглих за Австралия, за да легна там в болница да се полекувам; след това мислех да продължа пътешествието. Прекарах в болницата дълги седмици, но нито веднаж през това време не почувствувах желание да пия. Нито веднаж дори не помислих за това. Аз зная, че пак ще почна да пия, когато стъпя на крака.

Ала когато станах от леглото, оказа се, че моите главни болести са останали не излекувани. Тайнствената слънчева болест, която обърка най-добрите австралийски специалисти, продължаваше да разрушава тъканите ми, пък и маларията не ме напускаше, а ме поваляше в най-неочаквани моменти. Тя ме накара веднаж да се откажа от една обиколка из градовете, където бяха ме поканили да чета редица лекции.

Всичко това ме накара да се откажа от продължаване на пътешествието с яхтата и да потърся по-прохладен климат. Като излязох от болницата, същия ден започнах да пия. Това стана някак си само по себе си. Във време на ядене пиех вино, а преди ядене — коктейл. А ако моите сътрапезници предпочитаха шотландка със сода, и аз пиех заедно с тях уиски. Аз се чувствах до такава степен господар на цар Алкохол, че можех да го употребявам или да го напускам по желание, както бях правил цял живот.

Малко след това, като търсех по-хладен климат, аз отидох в крайния юг на Тасмания и се озовах в една местност, където не можеше да се набави нищо спиртно. Това обстоятелство не ме огорчи и аз чисто и просто престанах да пия. Това лишение не ми тежеше. Аз се наслаждавах на прохладния въздух, ходех на езда и изчуквах всеки ден своите хиляда думи, с изключение на онези случаи, когато от сутринта ме сваляше маларията.

Страх ме е да не би читателят да си обясни моите боледувания с това, че през миналите години бях злоупотребявал с алкохола. Ще спомена тук, че моят слуга японец, Наката, който и досега живее при мене, много страдаше от малария, а Чармиан освен маларията заболя още и от тропическа неврастения, от която се отърва само след няколкогодишно лекуване в умерен климат. А и тя, и Наката не пиеха нищо.

Като се върнах в Хобард таун, където можеше да се намери алкохол, пак започнах да пия както по-рано. Същото продължи и в Австралия. Като заминавах обаче от Австралия, озовах се на параход, капитанът на който беше трезвеник, и престанах да пия. В продължение на четиридесет и три дни път не турих в устата си нито капка спиртно питие. В Еквадор, под екваториалното слънце, където хората умираха от жълта треска, шарка и чума, веднага започнах пак да пия. И пиех всичко, което можеше да ме възбуди. Не заболях нито от една от тия болести, но Чармиан и Наката не пиха нищо и също не заболяха.

Въпреки цялото зло, което ми направиха тропиците, все пак продължавах да храня към тях дълбока нежност, та из пътя се бавех по различни места и не бързах да се зърна към чудесния умерен климат на Калифорния. През време на тази част от пътешествието редовно изчуквах своите хиляда думи; маларията ми все повече отслабваше, сребристата кожа изчезваше, разядените от слънцето рани благополучно зарастваха и през това време пиех, както може да пие един широкоплещест силен мъж.

Глава 34

Като се върнах у дома в Лунната долина, пак започнах да пия редовно. Програмата остана без изменения. Сутрин нищо. Първата чаша изпивах едва след като хилядата ми думи бяха написани. След това в промеждутъка между тази чаша и обеда изпивах достатъчно количество вино, за да се почувствувам в приятно възбуждение. Един час преди вечеря пак се настройвах приятно по същия начин. Никой никога не ме е виждал пиян по простата причина, че никога не се напивах. По два пъти на ден бях в твърде весело, приповдигнато настроение, а количеството алкохол, което изпивах за тази цел, можеше да събори човек, който не е свикнал да пие.

Повтаряше се старата история. Колкото повече пиех, толкова повече трябваше да пия, за да получа същите резултати. Дойде време, когато коктейлите престанаха да ми действуват. Те трябваше да бъдат такова количество, че нямах време да ги приготвям и място да пазя толкова бутилки. Уискито действуваше много по-силно, по-бързо и аз трябваше да го употребявам в несравнено по-малко количество. Започнах да пия преди обед царевична водка или гроздова, а привечер — шотландско уиски със сода.

Спях винаги отлично, но сега сънят ми малко се повреди. По-рано, когато ми се случваше да се събудя посред нощ, започвах да чета и много бързо заспивах отново. Но сега четенето престана да ме приспива. Можех да чета един или два часа и все пак не заспивах; тогава се убедих, че чашата ми помага много добре. Понякога, за да заспя, трябваше да изпия две или три.

След това до сутринта оставаше такъв промеждутък, че моят организъм не успяваше през време на съня да преработи алкохола, и аз се събуждах с пресъхнало гърло и горчив вкус в устата, с тежка глава и малко нервно заболяване на стомаха. Понякога сутрин се чувствувах доста зле. Страдах от махмурлука, обикновен за ония хора, които пият постоянно и по много. Имах нужда веднага да пия пак нещо възбудително, укрепително. Щом сте позволили веднъж на цар Алкохол да заграби властта над вас, доверете му се и по-нататък. И така, аз започнах да пия сутрин преди закуска, за да бъда в състояние да закуся.

По това време придобих и друга една привичка — оставях на нощната масичка стъкло вода, за да освежавам обгорените и сърбящи слизести ципи.

Сега моят организъм беше винаги под действието на алкохола и аз не си позволявах да се отклоня от него. Когато отивах в някое затънтено място и не знаех сигурно дали ще намеря там алкохол, вземах в куфара си една или няколко бутилки уиски. По-рано се учудвах, като виждах други да правят това, но сега сам, без да се зачервя, вършех същото. А когато попадах в компания пиячи, тогава всички правила отиваха по дяволите и пиех всичко, каквото пиеха те, и в същата мярка като тях.

Аз се превърнах във великолепна подвижна спиртна факла. Тя се хранеше от собствената си тлъстина и се разпалваше все по-бясно. През целия ден не знаех нито една минута, когато да не ми се пие. Започнах да прекъсвам дневната си работа по средата и да изпивам една чаша, след като съм написал петстотин думи. Скоро започнах да сръбвам и преди да се заловя за работа.

Много добре разбирах с какво ме заплашва всичко това й взех мерки. Реших твърдо да не се допирам до питие, преди да съм завършил работата си. Но тук изникна пред мене ново дяволско усложнение. Аз вече не можех да работя, без да съм пил предварително. Трябваше непременно да пийна, за да бъда в състояние да изпълня задачата си. Започнах да се боря с това. Мъчителната жажда ме безпокоеше, но продължавах да седя при писмената си маса, да въртя в ръка перото и молива, макар че думите не искаха да се изливат на хартията. Мозъкът ми не беше в сила да мисли за нещо друго, освен за едно, че там, в другия край на стаята, в долапа, стои цар Алкохол. Когато стигнех до отчаяние, отстъпех и пийнех, мозъкът ми веднага се проясняваше и хилядата думи се написваха без всякакви усилия.

В своята градска къща в Оукланд аз довърших запаса от питиета и нарочно не го подновявах. Това се оказа безполезно, защото за нещастие в моя склад бе останал един сандък с бира. Напразно се мъчех да пиша. Бирата, убеждавах себе си, е жалък сурогат на благородна течност; при това аз не обичам бира. Ала мисълта за тоя сандък, който ми беше така близо под ръка, не излизаше от главата ми. Едва след като изпиех една цяла бутилка, можех пак да пиша. И не малко бутилки трябваше да изпразня, преди да се напишат всичките хиляда думи. Най-лошо беше това, че бирата ме караше да се оригвам… Въпреки това обаче скоро свърших сандъка.

Сега складът беше празен. Нов запас не направих. С наистина героични усилия аз успях най-после да принудя себе си да пиша всекидневните хиляда думи без помощта на цар Алкохол. Но през цялото време докато пишех, мъчителната жажда не ме напускаше. И щом сутринната работа се привършваше, аз избягвах от къщи и отивах в града, за да пия. Какъв ужас! Ако опиването може до такава степен да зароби мене, който не съм алкохолик по природа, как ли трябва да страда истинският алкохолик, като води борба против една потребност на организма, а в това време най-близките му хора не само не съчувствуват на тези мъки, не ги разбират, но още го презират и осмиват.

Глава 35

Часът за разплатата наближаваше. Цар Алкохол започна да събира своя дан не толкова от тялото, колкото от душата. Старата ми дълга болест, изключително от интелектуален характер, се върна пак. Отдавна погребаните познати призраци пак дигнаха глава. Но сега те бяха по-страшни, отколкото по-рано. Предишните призраци бяха от чисто интелектуален произход. Ето защо те отстъпваха пред здравата и нормална логика. Но сега ги възкресяваше Бялата логика на цар Алкохол, а цар Алкохол никога не отива против призраците, които той сам е предизвикал. При такова заболяване от песимизъм човек бездруго ще продължи да пие, търсейки облекчението, което цар Алкохол му обещава, но никога не го дава.

Как да опиша Бялата логика на ония, които никога не са я изпитвали на себе си? Може ли изобщо тя да се опише? Да вземем страната на хашиша, страната на безкрайното продължение във времето и пространството. През миналите години аз направих две незабравими пътувания в тази далечна страна. Впечатленията, които преживях там, се запечатиха в паметта ми до най-малките подробности. Ала напразно се опитвах да опиша поне една най-незначителна особеност на това царство пред хора, които никога не са ходили там.

Аз пусках в ход всевъзможни метафори и хиперболи, като се мъчех да им обясня как цели векове и бездни от невъобразим ужас и мъка могат да се преживеят в промеждутъка между две ноти джига, която бързо се свири на рояла. Аз се блъсках цял час да им разтълкувам това свойство на страната на хашиша и в края на краищата нищо не можах да им обясня. А щом се оказах безсилен да им опиша поне една особеност от цялата онази безкрайност на ужасни и чудесни свойства на това царство, това значи, че не съм съумял да им дам ни най-малка представа за страната на хашиша. Но стига само да заговорим за тая очарователна страна с някого, който също е пътувал из нея, и ние веднага се разбираме. Една фраза, една дума ще извикат в ума му онова, което не са могли да извикат цели часове обяснения във въображението на хора, които никога не са странствали там. Също така стои работата и с държавата на цар Алкохол, където царува Бялата логика. На ония, които нито веднъж не са били там, разказът на пътешественика ще се стори неразбран и фантастичен. Аз мога само да помоля ония, които не са били в царството на цар Алкохол, да се помъчат да приемат моя разказ на доверие.

В алкохола пребивават съдбоносните интуиции на истината. В това отношение трезвият Джон отстъпва на пияния Джон. Както изглежда, истините не винаги са от един вид. Едни истини са по-истинни, други по-лъжливи и тези последните именно имат най-голяма цена за живота, който иска да се осъзнае и да се изживее. Вие виждате сега, о, неизкушени читателю, какво безумно богохулно царство аз се мъча да ви опиша с езика на племето на цар Алкохол. Този език е чужд на вашето племе, членовете на което решително се отклоняват от пътищата на смъртта и избират само пътищата на живота. Защото съществуват пътища и пътища, както съществуват истини и истини. Но имайте малко търпение. Може би през онова, което първо ще ви се стори само сбор от думи, все случайно ще съзрете едва набелязаните очертания на други далечни страни и племена.

Алкохолът говори истината, но тази истина не е нормална. Всичко нормално е здраво. Онова, което е здраво, води към живот. Нормалната истина е истина от друг, по-низш вид. Да вземем товарния кон. Въпреки цялата безутешност на своето съществуване, от първия момент до последния той по някакъв загадъчен, непонятен за нас начин продължава да вярва, че животът е хубав, че тежката работа в хомота е хубава, че смъртта — какъвто страх и да изпитва той инстинктивно пред нея — е празно плашило, че животът е прекрасен и че заслужава да се живее; че в края, когато животът у него отслабне, няма да го мушкат, бият и подкарват и да го принуждават да се труди пряко сили; че и старостта има своите добри страни, цени се и се ползува с уважение, макар че в същност старостта се явява в образа на кранта в скотобойната, която се препъва при всеки удар, на всяка крачка, всред безжалостно робство и бавно разложение чак до края, а този край е — разпределение частите на крантата (чувствителното й месо, розовите яки кости, соковете й, ферментите и всички усещания, които някога са я въодушевявали) по птичите дворове, по кожарниците, по фабриките за лепило и по заводите за изкуствен тор. Но до последната си несигурна стъпка този товарен кон трябва да вярва в низшата истина, в истината на живота, която изобщо единствена прави живота възможен.

Този товарен кон, както всички други коне, както изобщо всички животни заедно с човека, е ослепен от живота и всичките му чувства са притъпени. Той ще живее с каквато цена и да бъде принуден да се разплаща за това. Животът е хубав въпреки всякакви страдания, животът е хубав, макар че винаги се завършва с гибел. Ето какъв вид истини са необходими ако не за вселената, то за населяващите я същества, за да могат да понасят живота, докато умрат. Този вид истини, колкото погрешни и да изглеждат, са разумни и нормални истини, които трябва да изповядва всичко живо, за да не загине.

Единствено на човека от цялото животинско царство е дадена привилегията да мисли. Човекът със силата на своя разум може да проникне през измамливата видимост на нещата и да застане лице с лице срещу вселената, която студено и равнодушно гледа и него, и мечтите му. Той може да направи това, но толкова по-зле за него. За да живее пълен, кипящ живот, за да бъде жизнерадостен, т.е. да бъде такъв, какъвто е създаден, трябва да бъде ослепен и притъпен от живота. Но което е добро, то е истинско. И този вид истина — макар и погрешен — е единственият, който човек трябва да изповядва. Само от такъв род истини той трябва да се ръководи в своите постъпки, с непоколебимата увереност, че това е единствената истина и че друга истина не съществува. Човек трябва да взема за чиста монета измамите на чувствата и подигравките на плътта и през мъглите на чувствеността да догонва неуловимите лъжливи призраци на страстта. По-добре е за него да не забелязва мрачните страни на живота, неговата пустота и да не се рови твърде в собствената си алчност и похот.

И човекът постъпва така. Хиляди хора набързо са погледнали в лицето на тази, на онази истина от по-висок род и са отстъпили пред тях. Мнозина хора са минали през тежката болест и, останали да живеят, съзнателно са се постарали да я забравят и да не си спомнят до края на живота си. Те са останали да живеят и са разбрали смисъла на живота, защото животът наистина е в това. Те са постъпили правилно.

Но тука се явява цар Алкохол и налага своето проклятие върху надарения с въображение човек, който страстно обича живота и жадува да живее. Цар Алкохол му праща своята Бяла логика, посребреният вестител на висшата истина, антитезата на живота, безтрепетна и замразена като абсолютната нула, която лъщи със скрежа на неопровержимата логика и незабравимите факти. Цар Алкохол не иска мечтателят да бълнува и живеещият да живее. Той унищожава рождението и смъртта и разбива на прах парадокса на битието, докато жертвата му не изписка като в „Града на страшната нощ“.

„Нашият живот е измама, а смъртта ни е страшна бездна.“

И нозете на жертвата, попаднали в мрежата на цар Алкохол, я насочват по пътя на гибелта.

Глава 36

Да се върнем към моите лични преживявания, към влиянието, което ми оказа в това време Бялата логика на цар Алкохол. Аз живея в своето прекрасно имение в Лунната долина. След много месеци тровене с алкохол моят мозък е цял напоен с него, а аз сам съм потиснат от световната скръб, която винаги е била достояние на човека. Напразно се мъча да разбера причината на тая тъга. Аз не се нуждая от нищо. Моят покрив не тече, аз имам възможност да удовлетворявам най-малките капризи на своя апетит. Аз се ползувам от пълен комфорт. Тялото ми е съвсем здраво, не чувствува ни болка, ни страдание. Моят стар, нагласен добре физически механизъм работи без никаква прашинка. Нито мозъкът ми, нито мускулите ми са преуморени от прекомерна работа. Аз имам земя, пари, влияние, слава, съзнание, че внасям своята лепта в делото на служене на ближния, любима жена, деца, които ни са скъпи като собствената ми плът. Аз изпълнявах и изпълнявам онова, което е дълг на всеки гражданин. На времето си аз съм построил много къщи, разорал съм стотици акри земя и съм посадил сто хиляди дървета. От всеки прозорец на къщата си аз виждам тези посадени от мене дървета, които стройно се издигат във висинето на слънцето.

Моят живот винаги се е слагал щастливо. Едва ли от един милион хора може да се наберат сто души, на които така да е провървяло в живота както на мене. Ала въпреки успехите, които не ме напускат, аз тъгувам. И тъгувам затова, защото с мене е цар Алкохол, а той е с мене затова, защото аз съм се родил в тъмната епоха, както ще нарекат нашето време нашите далечни потомци, в епохата, която предхожда разумната цивилизация. Цар Алкохол е с мене затова, защото през всичките неразумни дни на младостта ми той ми беше достъпен. Той ме примамваше и викаше от всеки ъгъл и от всяка улица между два ъгъла. Псевдоцивилизацията, която царуваше в епохата, когато се родих аз, позволяваше да се отварят дюкяни за продаване отрова за духа. Животът беше така нареден, че аз и милиони като мене се подмамвахме, увличахме се и наскачахме на тази отрова, която се продаваше в дюкяните.

Опитайте се да споделите с мене едно от хилядите тъжни настроения, в които цар Алкохол хвърля човека. Аз обикалям своя великолепен чифлик. Аз яздя великолепен кон. Въздухът опиянява като вино. Лозите по ребрата на хълмовете пламтят в огъня на есента. Зад Сономските планини крадешком плуват вълни морски мъгли. Пладнешкото слънце чезне в задрямалото небе. По всичко изглежда, че аз трябва да чувствувам безмерна радост от това, че живея. Аз съм пълен с блянове и тайни, цял съм пронизан от това слънце, от тоя въздух и блясък, аз живея, моите органи работят в съвършенство, аз се движа, разпореждам се със своите движения и с движенията на живото същество, което яздя. Аз съм пълен с гордост от това, че съществувам, пълен съм с възвишени страсти и вдъхновения. Аз имам десет хиляди божествени задачи на тоя свят. Аз съм цар в царството на чувствата и тъпча с краката си непокорния прах.

А при все това аз гледам със скръб цялата тази красота и се чудя сам на себе си. Какво жалко място заемам в този свят, който така дълго е живял преди мене и също така спокойно ще продължава да живее и после, когато мене няма да ме има. Аз мисля за ония хора, които са пресилили живота си и сърцата си, за да обработват тая упорита земя, която сега принадлежи на мене. Няма нещо, което е вечно, може да принадлежи на ония, които така бързо преминават в нищо? Тези хора са изчезнали, аз също ще изчезна. Те са се трудили, чистили са земята, засявали я и, спирайки се, за да оправят втвърдените си от работа членове, също като мене са гледали с уморени очи същите изгреви и залези, същото великолепие на есенните лози и вълмата мъгли, които изплуват зад планината. И те са изчезнали. И аз знам, че ще дойде ден, може би скоро, когато ще изчезна и аз.

Ще изчезна! Но аз вече малко по малко изчезвам. В челюстите си аз нося хитроумно изобретение на дантистите, което замества изчезнали вече части от моето аз. Аз никога вече няма да имам такива пръсти, както на младини. Някогашните боеве и борби са ги осакатили непоправимо. Големият ми пръст е загинал завинаги от удар в главата на един човек, чието име отдавна съм забравил. Другият ми пръст загина от борба. Моят мършав корем на спортист премина в областта на преданията. Мускулите на краката ми вече не работят тъй дружно, както по-рано — през буйните дни и нощи на труд и безумства аз много често съм напрягал и разтягал сухожилията. Никога вече аз не ще мога да се люлея на шеметна височина, уловен за примката на въжето, сред бушуващата буря. Никога вече не ще мога да правя безкрайни пътувания с впрегнати кучета из полярната пустиня.

Аз знам, че в своето разпадащо се тяло, което е започнало да умира от момента на раждането ми, нося скелет; че под покривката на плътта, която се нарича лице, се крие костеливата замръзнала маска на смъртта. Всичко това обаче не ме плаши. Да се боиш — значи да бъдеш здрав. Страхът усилва жаждата за живот. Проклятието на Бялата логика е в това, че тя не предизвиква у човека страх. Всесветската скръб на Бялата логика ви кара да се усмихвате право в лицето на Безносата и презрително да се мръщите на всички фантасмагории на живота.

През време на разходката аз се оглеждам наоколо и навред виждам само едно безкрайно, безмилостно разрушение, предизвикано от естествения подбор. Бялата логика ме кара да отварям отдавна захвърлени книги и по пунктове и по глави установява цялата нищожност и суетност на красотата и чудесата, които гледам пред себе си. Около мене шуми и бръмчи, но аз зная, че това е жалката мухичка, която се пъчи, доволна само от това, че може поне за един миг да раздвижи въздуха с пискливата си жалба.

Връщам се на чифлика. Здрачава се и хищниците излизат от бърлогите си. Седя пред жалката трагикомедия на живота, който се храни от живота. Моралът тука липсва. Той е свойствен само на човека, който и сам го е създал — кодекс от правила, които се стремят да запазят живота, основан на истина от низш вид. Всичко това аз съм опознал от по-рано, през мъчителните дни на моята дълга болест. Това бяха висшите истини, които аз така добре се принудих сам да ги забравя. Тези истини бяха толкова сериозни, че аз се отказвах да ги вземам сериозно и играех с тях така предпазливо — о, така предпазливо, сякаш те бяха кучета-пазачи, заспали на прага на съзнанието, които не исках да будя. Аз само едвам-едвам се допирах до тях, като внимавах да не би да станат. Аз бях много благоразумен, научен от твърде горчивия опит, за да ги разбуждам. Но сега Бялата логика, независимо от моята воля, ги разбуждаше заради мене, защото Бялата логика обладава безстрашно мъжество и не се бои от никакви чудовищни създания на земния сън.

— Нека мъдреците от всички направления ме осъждат — нашепва ми Бялата логика през време на разходката, — какво от това? Истината е с мене и ти знаеш това. Ти не си в сила да ме надвиеш. Те казват, че аз водя към смъртта. Че какво от това! Това е истина. Животът лъже, за да те принуди да живееш. Животът е една непрекъсната мрежа от измами, той е безумна игра в призрачното изменчиво царство на водата, където явленията в образа на мощни приливи се издигат и отпадат, приковани с вериги за колелата на луните, които светят зад пределите на нашето съзнание. Всички явления са призрачни. Животът е страна на призраците, където явленията се менят, стават на прах, преминават едно в друго. Те са — и ги няма, те горят, мигат, гаснат и изчезват, за да се върнат пак в нов образ. Ти сам си също така видимост, съставена от безброй видимости, които водят началото си от далечното минало. Видимостта знае само миражите. Ти познаваш миража на желанието и самите тия миражи не са нищо друго, а неизброими, невъобразими натрупвания на видимости, които се притискат о тебе, създавайки твоя образ. Те те влекат към претапяне в други, невъобразими, неизброими натрупвания на видимости, от които ще произлязат бъдещите поколения в страната на призраците. Животът е само преходна видимост. Самият ти си само видимост. Ти си излязъл, мърморейки неразбрано, от еволюционното блато като рожба на всички призраци, които са били преди тебе и са влезли в тебе, и точно така пак, мърморейки неразбрано, ти ще изчезнеш, ще се разтопиш, ще се слееш с процесията нови призраци, които ще дойдат да те заместят.

На всичко това аз, разбира се, няма какво да възразя и, обвит от вечерните сенки, аз се усмихвам в лицето на Великия фетиш, както Кант е кръстил света. Аз си спомням така също изречението на друг един песимист:

„Всичко е преходно. Онзи, който се е родил, трябва да умре, а умрелият се радва на получения покой.“

Но ето, във вечерния здрач към мене се доближава човек, който няма да отиде на покой. Той е работник от чифлика, старец, пришелец от Италия. Той раболепно снема пред мене шапката си, защото аз наистина съм господар на неговия живот. Аз му давам храна, подслон и възможност да съществува. Той е работил цял живот като животно и е живял с по-малък комфорт, отколкото моите коне в своите постлани със слама конюшни. Работата го е осакатила — той накуцва, едното му рамо е по-високо от другото, възлестите му ръце са отвратителни, ужасни, като същински нокти. Той е по вид твърде жалък образец от човешка природа и мозъкът му е също тъй тъп, както тялото му уродливо.

— Тъпотата не му позволява да разбере, че той е само призрак — хили се Бялата логика и ми подмигва. — Неговите чувства са замъглени. Той е робски предан на жизнения мираж. Мозъкът му е набит със суперрационални санкции и илюзии. Той вярва в задгробния свят. Той е възприел фантазиите на пророците, които са му подмушнали разкошния сапунен мехур на райското блаженство. Той чувствува някакво смътно сродство между себе си и несъществуващите фантастични реалности. Той като през мъгла вижда себе си, странствуващ дни и нощи из междузвездните пространства. Той е непоколебимо убеден, че вселената е била създадена именно за него и че той ще живее вечно в свръхматериалния и свръхчувствен свят, който той и нему подобните са издигнали от илюзии и измами.

— Но, ти, който си отворил книгите и си се удостоил с моето ужасно доверие, ти знаеш какво е той всъщност — брат твой и на праха, шега на космичните сили, химическо съединение, натруфен звяр, който се е издигнал над другите ревещи зверове благодарение на това, че големите пръсти на ръцете му по една щастлива случайност са се оказали перпендикулярни на другите. Той е еднакво близък на тебе, на горилата и на шимпанзето. Като се разгневи, той изпъчва гърди, реве и трепери в каталептичен бяс. Нему са познати чудовищните зверски пориви, защото той изцяло се състои от шарените парцалчета на забранени първобитни инстинкти.

— Ала той вярва в своето безсмъртие — слабо възразявам аз.

— Съгласи се, че за такъв глупак това не е лошо — да яхне върху рамената на времето и да се разхожда из вечността.

— Ба! — следва възражение. — Да не би да смяташ да затвориш книгите си и да размениш мястото си с това същество, което се състои само от апетит и неизменни желания, с тази марионетка, която играе по въжето на стомаха и похотта?

— Да бъдеш глупав, значи да бъдеш щастлив — настоявам аз.

— Значи, ти имаш същия идеал за щастие, както примитивните студенокръвни същества, които са плували в застоялите възтопли здрачни води, а?

О, жертвата не може да се сражава с цар Алкохол! — Оттука е само една крачка до блаженото небитие на будистката Нирвана — добавя Бялата логика. — Но ето, ние сме в къщи. Сръбни си сега и се ободри. Ние, прозрелите, разбираме всичко, цялата блудкавина и простащина на този фарс.

В кабинета си, стените на който са запълнени с книги, в този мавзолей на човешки мисли, аз пия и пия, разпъждам песовете, които спят в съкровените глъбини на мозъка, и ги насъсквам през кривините на суеверието и вярата върху стените на предразсъдъка и закона.

— Пий — казва Бялата логика. — Гърците са вярвали, че виното им е дадено от боговете, за да могат да забравят нищожеството на своето съществуване. Спомни си какво е казал Хайне.

Аз помня много добре думите на този пламенен евреин. Всичко се свършва с последната въздишка: и радостта, и любовта, и скръбта, и макароните, и театърът, и липите, и малиновият сироп, и силата на човешките отношения, и сплетните, и кучешкият лай, и шампанското.

— Твоята ослепителна бяла светлина е болест — казвам аз на Бялата логика. — Ти лъжеш.

— Лъжа, защото говоря много жестоки истини — възразява тя.

— Уви, да, всичко в тоя свят е с главата надолу — скръбно се съгласявам аз.

— Хе, Лиу Лин е бил по-мъдър от тебе — гаври се Бялата логика, — помниш ли го?

Аз кимам глава утвърдително. Лиу Лин, голям пияница, е бил от кръжока на пиянствуващите поети, които са живели в Китай преди много векове и са се наричали Седем мъдреци от Бамбуковата гора.

— Лиу Лин е казал — бърза Бялата логика, — че житейските вълнения засягат пияния не повече, отколкото водораслите на дъното на реката. Прекрасно. Пий още малко от шотландското и нека илюзиите и измамите на живота се превърнат и за тебе в речни водорасли.

Докато аз наливам и пия уискито си, спомням си още един китайски философ, Джуан Дзъ, който четиристотин години преди новата ера е хвърлил следното предизвикателство срещу призрачната страна на света:

„Откъде да знам дали мъртвите не се разкайват, че някога са се така държали за живота? Онзи, който сънува пир, се събужда за тъга и скръб. Онзи, който е сънувал тъга и скръб, се събужда, за да се присъедини към един весел лов. В съня си те не съзнават, че спят. Някои се мъчат да разгадаят дори на сън онова, което сънуват, и едва след като се събудят, виждат, че това е било сън… Глупците след това си въобразяват, че наистина са се събудили и се ласкаят с вярата, че наистина са принцове или селяни. И ти, и Конфуций сте само сънища, и аз, който твърдя, че вие сте сънища, самият аз съм само сън.“

„Веднъж аз, Джуан Дзъ, сънувах, че съм пеперудка, която лети насам-натам с лекотата на истинска пеперудка. Помня, че при това следвах само капризите на пеперудката и съвсем изгубих усещането за своята човешка личност. Внезапно се събудих и се почувствувах човек, почувствувах сам себе си. Но не знам дали бях човек, който бе сънувал, че е пеперудка, или сега съм пеперудка, която сънува, че е човек.“

Глава 37

— Хайде стига — казва Бялата логика, — забрави тези азиатски мечтатели от отдавна минали времена. Напълни чашата си и нека да разгледаме пергаментите на вчерашните мечтатели, които са мечтали тука по твоите огрени от слънцето хълмове.

Започвам да прелиствам документите, които съхраняват имената на предишните владетели на моето токайско лозе, което е към имението Петалум. Това е един скръбен дълъг списък на човешки имена, който започва от Мануел Микелторено, едновремешен мексикански губернатор и главнокомандуващ и инспектор на департамента на двете Калифорнии. Той подарил десет квадратни мили открадната от индианците земя на полковник дон Мариано Гвадалупе Валиехо от благодарност за оказани на страната услуги и за заплатата, която този в продължение на десет години плащал на своите войници.

Веднага след това плесенясалата вече летопис на човешката алчност за земя взема страшния вид на битка — оживена борба с праха. Тука има и пълномощни, и продавателни, и заповеди за продажба, и известия за данъчни облагания, и молби за назначаване администрация, и укази за подялба, какво непобедимо чудовище изглежда този непокорен участък земя, който кротко дреме под благодатното есенно небе, преживял всички тия хора, които са раздирали повърхността му и са изчезнали!

Кой е бил този Джеймс Кинг от Уилям, който е носил такова странно име? Най-дълбокият старец в Лунната долина — и той не знае нищо за него. Ала само преди шестдесет години той заел на Мариано Валехо осемнадесет хиляди декари срещу залог на някакви земи, в състава на които влизал участъкът и на днешното лозе. Откъде е дошъл и къде се е дянал Питър О’Конър, който е оставил името си в документите си за горския участък, зает сега от токайското лозе? След него се явявал Луи Чомортани — едно именце, годно за заклинания. То се мярка по няколко страници на тази летопис на многострадалния участък.

След това се явява едно семейство стари американци. Умиращи от жажда, те пресичат Великата американска пустиня, минават с мулета провлака и обикалят с лодки нос Хорн, за да запишат своите къси, забравени имена там, където преди тях по същия начин са забравени имената на десет хиляди поколения диви индианци. И тези имена, като Халек, Хастингс, Свет, Тат, Денман, Треси, Гриовуд, Карлтон, Тампъл — не се срещат повече в Лунната долина.

Колкото се отива по-нататък, толкова по-бързо и бясно се сипят имена, които прескачат от страница на страница и също така стремително изчезват. Но издръжливата земя остава, за да даде възможност и на други да надраскат върху нея своите имена. Явяват се имена на хора, за които смътно съм чувал, но които никога не съм знаел. Клер и Фролинг — те са построили в токайското лозе голяма каменна изстисквачка на самия връх на хълма, но мястото се оказало неудобно за други лозари и те не пожелали да возят гроздето си на такава височина. По такъв начин Колер и Фролинг се разорили и изгубили участъка; земетръсът в 1906 г. разрушил винарницата им и аз сега живея върху нейните развалини.

Ла-Мот обработил почвата, засадил лозя и овощни градини, организирал същинско рибно стопанство с цел за продажба, построил великолепна къща, която на времето си се славела в целия окръг. Но и той бил победен от земята и изчезнал. Тука се явява най-сетне моето тленно име. На мястото на неговите овощни градини и лозя, великолепната му къща и рибници аз надрасках своите следи, като посадих петдесет хиляди евкалиптови дръвчета.

Купер и Гринлоу са оставили на предишния Горен чифлик, който сега е част от моите владения, два гроба — на малката Лили и на малкия Давид. Те почиват там и сега в една мъничка четвъртита ограда. Освен Купер и Гринлоу на времето си изкоренили девствената гора и образували три ниви, по четиридесет акра всяка. Сега тези ниви аз съм засял с канадски боб, а напролет ще ги изорат и отново наторят.

Хаска е една неясна легендарна фигура, принадлежаща на миналото поколение. Той отново се покатерил нагоре към планината и очистил шест акра в една малка долинка, която оттогава носи неговото име. Той разработил земята, построил каменна ограда и посадил ябълки. Сега не може да си намери място, където е била къщата, а за линията на оградата може да се съди само по очертанията на ландшафта. Аз поднових борбата и развъдих английски кози, за да разчистя храсталака, който окончателно бе заглушил ябълките в участъка на Хаска. По такъв начин и аз, преди да изчезна, дращя земята със своето кратковременно усърдие и записвам името си в страниците на юридическите документи, докато още не са се покрили с плесен.

— Мечтатели и призраци — хили се Бялата логика.

— Но тяхната борба е донесла все пак някакви резултати — възразявам аз.

— Тя е била основана на илюзията и проникната от лъжата отначало докрай.

— Лъжата е необходима, за да живее човек.

— Обясни ми тогава, моля ти се, каква е разликата между тази лъжа и обикновената? — пита Бялата логика. — Хайде, напълни чашата си и нека да разгледаме какво са представлявали от себе си ония мъдри лъжци, които са натрупани по твоите рафтове. Да се поровим малко в Уилям Джеймс.

— Той е един напълно здрав човек — казвам аз, — у него ние не бива да търсим философския камък, но затова пък ще намерим няколко устойчиви здрави мисли, на които можем да се опрем.

— Една смес от рационалист и сантименталист — надсмива се Бялата логика. — След всичките свои мъдрувания, той както по-рано, се улавя за чувството на безсмъртие. В ретортата на надеждата той превръща фактите във формули на вярата, зрелия плод на разума — в подбив над разума. От самия връх на разума Джеймс проповядва отказ от логиката и казва да се проникнем от вярата, че всичко е добро и ще бъде добро. Какъв стар, невероятно стар жонгльорски похват на метафизиците! С неговата помощ те се мъчат да отстранят разума, за да се укрият от песимизма, който неизбежно изтича от суровата и праволинейна работа на разсъдъка.

Тази твоя плът — наистина ли си ти? Или това е нещо странично, което ти принадлежи? Какво нещо е твоето тяло? — Машина, която превръща раздразнението в реакция. Раздразнението и реакцията се запомнят. От тях се създава опитът. Следователно твоето съзнание се състои от такива опити. Ти във всяка минута представляваш от себе си само онова, което в тази минута мислиш. Твоето аз е едновременно и обект, и субект. Твоето съзнание само подсказва нещата и в същото време се подсказва от тях. Мислителят е мисъл, знаещият — знание, обладателят — обладаваната вещ.

В края на краищата, както много добре знаеш, човек представлява от себе си само сбор от променливи състояния на съзнанието, поток преходни мисли, при което всяка мисъл за себе си е ново аз, милиарди мисли са милиарди личности, вечно съзиждане, което обаче никога не преминава в битие — бързо носещи се призраци от призрачно царство. Но човекът не иска да се примири доброволно с това, той въстава против необходимостта да изчезне сам. Той не желае да изчезва. Ако пък трябва да умре, той после ще оживее пак.

Той взема атомите и искрящите пръски светлина, най-далечните мъглявини, капки вода, смътните усещания, късчетата слуз и космическите грамади, смесва всичко това с бисерите на вярата, женската любов, измислените ценности, тревожните предчувствия, предизвикателните дързости и от всичко това си построява безсмъртие, за да порази небесата и да забърка грандиозните сили на Космоса. Той се гърчи в своя куп тор и като дете, изгубено в мрака между зли духове, вика към боговете, като се мъчи да ги убеди, че той е техен по-малък брат, че само временно е пленник и по природа е свободен като тях. Какви паметници на егоизма, мечти и сенки от мечтания, които изчезват заедно с мечтателя, престават да съществуват, когато престане да съществува той.

В тази жизнена лъжа, която хората си нашепват и предават един другиму като заклинания против силите на Нощта, няма нищо ново. Заклинателите, знахарите и магьосниците са били бащи на метафизиката. Нощта и Безносата винаги са се представяли на човечеството като людоеди, които дебнат пътниците по пътя на живота. И метафизиците е трябвало по всякакъв начин да се промъкнат покрай тях, макар с цената на лъжата. Те са били оскърбени от железния закон на Еклезиаста, по който хората умират като всички други животни, и краят им е еднакъв. Вярванията те са превърнали в планове, религиите — в средства, а философията — в тактика, като искрено са мислили с тях да победят Безносата и Нощта.

Блуждаещи светлинки, мистическа мъгла, психически хиперболи, душевни оргии, скимтене в мрака, магьоснически гностицизъм, покривала и тъкани от думи, невнятен субективизъм, изкуствено обобщение и натрупване, онтологически фантазии, психически халюцинации — ето с какво са пълни твоите книжни рафтове. Погледни ги — всичко това са плодове на жалко бесуване на жалки безумци и буйни бунтовници — всички тези твой шопенхауеровци, стриндберговци, толстоевци и ницшеанци.

— Но твоята чаша е празна. Напълни я и забрави всичко.

Аз се подчинявам, защото моят мозък сега е цял под властта на прищевките на алкохола и като изпразвам чашата си, цитирам Ричард Ховай:

„Остави въздържанието! Животът и любовта като нощта и деня ни се предлагат сами, на своите собствени условия. Не на нашите! Приеми техните дарове, докато можеш да ги приемаш, докато самият тебе не са те приели червеите!“

— Ти си под моята власт! — възклицава Бялата логика.

— Не — отговарям аз, а в това време алкохолът ме навинтва до безумие. — Аз знам какво си ти, и не се боя от тебе. Под твоята маска на хедонизъм се крие самата Безноса и твоят път води към нощта. Хедонизмът е безсмислица, той е също лъжа; в най-добрия случай — опит на страхливеца да намери компромис.

— Сега вече ти си в моите ръце — прекъсва ме Бялата логика. „Но ако ти не искаш да приемеш тоя жалък живот — гледай! — ти си волен да свършиш с него, когато поискаш, без страх, че ще се събудиш после.“

Аз се смея предизвикателно, защото сега, в тази минута, знам, че Бялата логика, която ми нашепва мисли за смърт, сама лъже още повече от другите, че тя е най-голямата лъжкиня. Тя сама е свалила маската си, нейната неумерена веселост се е обърнала против самата нея, нейните собствени змии със своите ухапвания са съживили стари илюзии, възкресили и пак укрепили в мене познатия глас на моята младост. И той тутакси започва да вика високо и да ми напомня, че пак са в моя власт възможностите и силите, за които книгите и животът са ми твърдели, че те не съществуват.

Когато се чу гонгът за вечеря, моята чаша вече е празна. Аз се усмихвам язвително на Бялата логика и отивам да седна с гостите на трапезата и през време на вечерята с престорена сериозност да приказвам за новите списания и за глупостите, които се вършат на света. При това аз обличам всяка двусмисленост и острота във форма на парадокс и шега, а когато настроението се променя, с лекота и наслада започвам да смущавам събеседниците си, като играя с почтени страхливо-буржоазни фетиши, смея се, хвърлям епиграми върху изменчивите богове-призраци, върху разгула и безумството на разума.

Клоун — ето какво трябва да бъдеш в живота — Клоун. Ако е необходимо да бъдеш философ, по-добре да вземем за образец Аристофан. Никому на трапезата не минава през ум, че аз съм пийнал; аз просто съм в настроение и това е всичко. Умственото напрежение ме уморява и когато вечерята се свършва, аз поканвам всички на игра, в която се увличаме с буколически пламък.

Вечерта е завършена; аз пожелавам на всички лека нощ и се връщам в своята пълна с книги бърлога, при самия себе си и при Бялата логика, която никога не ме напуща. Потъвайки в пиян сън, аз все още чувам у себе си ридаещ глас на младостта, както го е слушал Хари Камп:

Аз слушам младостта, която вика в мрака:

„Изчезна моята някогашна радост от живота;

няма нищо, на което да се опрат нозете ми.

Утрото се разтапя в ден.

То не може да се спре нито за секунда.

То трябва да изпълни хоризонтите със светлина,

която се изпарява по-скоро от аромата на розата.

Моята неочаквана дъга дойде —

и ето, вече си отива…

Да, аз съм млад, защото умирам.“

Глава 38

Аз се опитах тука да изобразя борбата с Бялата логика, която става в мрака на моята душа. Аз се мъчих според силите си да разкрия пред читателя скритите кътчета на една човешка душа, нападната от цар Алкохол. Но читателят трябва да помни, че това настроение, за прочитането на което той е употребил някакъв четвърт час, е само едно от хилядите настроения на цар Алкохол и че тия настроения продължават понякога много дни, седмици и месеци.

Моите алкохолни спомени наближават към края. Аз, както и всеки силен, здрав пияч, трябва открито да заявя, че съществувам и досега на тая планета само благодарение на едно незаслужено щастие — на широките си гърди, силни плещи и яко телосложение. Аз съм уверен, че твърде малък процент младежи в преходната възраст, от 15 до 17 години, биха издържали такова пиянство, на каквото се отдавах аз в тези години, и че твърде малък процент мъже, които са погълнали толкова много алкохол, колкото съм погълнал през живота си аз, биха могли да оживеят, за да разкажат това. Аз издържах борбата с цар Алкохол не поради някакви лични добродетели, а само благодарение на това, че не бях алкохолик по природа и имах як организъм, който необикновено издръжливо се бореше с цар Алкохол.

Колцина други, по-малко щастливи спътници из този път, умряха пред очите ми. Само едно голямо щастие, случай, късмет — наречете ги както искате — ми дадоха възможност да мина невредим през пламъка на цар Алкохол. Нито животът ми, нито характерът, нито жизнерадостта ми не пострадаха от това. Наистина пламъкът малко ги обгори, но — както става понякога с отчаяните храбреци, които се хвърлят срещу явна смърт — те по незнайни пътища все пак излязоха от боя невредими.

И както тези храбреци, оцелели в кървавата баня, крещят: — Да няма вече война! — така крещя и аз сега: — Не бива нашите младежи да се борят с тази отрова! Едничкият начин да се унищожи войната е — да се прекрати. Едничкият начин да се унищожи пиянството е — да се прекрати. Китай прекрати всеобщото пушене на опиум, като забрани отглеждането му и вноса му. Философи, жреци и лекари хиляди години до прегракване са проповядвали за вредата от опиума, но докато опиумът е бил достъпен за всички, пушенето му не спирало. Такава си е нашата човешка природа — не може да се направи.

Ние много добре сме се научили да пазим децата си от мишеморката, стрихнина, туберкулозната и тифусна зараза, които могат да ги убият. Също така трябва да се постъпва и по отношение на цар Алкохол. Унищожете го. Не го оставяйте навред, на законно основание да се пречка пред очите на вашите деца. Аз пиша не върху алкохолиците и не за алкохолиците, а за нашата младеж, за ония юноши, в които трепти любовта към приключения, радостта от живота и обществената жилка, за ония, които нашата варварска цивилизация се стреми да смачка и унищожи, като им предлага отровата на всеки ъгъл. Аз пиша това за здравите, нормални юноши, които вече живеят на света, и за бъдещите.

По тази именно причина аз слязох долу в Лунната долина, след като пийнах предварително малко, и пуснах гласа си в полза на избирателното право на жените. Аз направих това, защото знам, че жените — съпруги и майки, — като получат право да гласуват, веднъж завинаги ще натикат цар Алкохол в историческите архиви, където се пазят остатъците от изчезналите варварски обичаи. Ако при това вие доловите в моя вик нотка от лично страдание, спомнете си, че аз наистина съм понесъл не малко трудности в тази борба. Само мисълта, че моята дъщеря или синът ми са застрашени от нещо подобно, ме хвърля в ужас.

Жените са истински пазители на расата. Мъжете са прахосници, търсачи на приключения, картоиграчи и в края на краищата винаги жените ги спасяват. Едно от първите химически изобретения на мъжа е алкохолът и той не престава да го произвежда и пие до наши дни, но не е имало ден, когато жените да не са се борили против пиянството на мъжете, макар че никога не са имали възможност да вземат против това някакви решителни мерки. Щом жената получи някъде право на глас, тя най-първо затваря кръчмите. Мъжете и след хиляди поколения няма да се решат да направят това по своя инициатива. Със същия успех би могло да се очаква от морфинистите да забранят продажбата на морфина.

Жените знаят, че за пиянството на мъжете те са заплатили с неизброимо количество пот и сълзи. Вечно загрижени за расата, те ще вземат мерки да опазят своите бъдещи синове и дъщери, бъдещите жени и сестри на тези синове.

И това ще стане така лесно. Ще се наскърбят само гуляйджиите и редовните пияници, но и то ще трае само едно поколение. Аз, като един от пиячите, тържествено заявявам въз основа на дълго познанство с цар Алкохол, че няма да се наскърбя твърде, ако стане нужда да оставя пиенето, когато всички около мене направят същото и ще бъде невъзможно да се намери спиртно питие. От друга страна, по-голяма част от нашата младеж е по природа толкова чужда на алкохола, че като няма достъп до него, няма дори да почувства някакво лишение. Тя ще се научи за кръчмите само от историческите книги и ще се отнесе към тях като нещо от рода на боевете с бикове или изгарянето на вещиците.

Глава 39

Разбира се, никоя лична повест не може да се смята завършена, докато съдбата на героя е неизвестна до последния момент. В тази книга читателят няма да намери един поправил се пияница. Аз никога не съм бил пияница и никога не съм се поправял.

След няколко месеци трябваше да извърша плаване около нос Хорн с кораб на платна. Пътуването трая 148 дни. Аз не взех със себе си алкохол и макар че уискито на капитана всеки момент беше на моя услуга, през цялото време не изпих нито една чашка. Не пих, защото не чувствувах желание да пия. Никой на борда не пиеше, нямаше подходяща атмосфера, а органично влечение към алкохола не изпитвах.

И тогава пред мене се изправи един ясен и прост въпрос: щом това е тъй лесно, защо не се въздържам от пиене и на сушата? Грижливо претеглях и обмислях този въпрос през всичките пет месеца на пътуването. И през всичкото време абсолютно нищо не пих.

В резултат, въз основа на данните от предишния опит, можах да дойда до някои заключения.

Най-първо аз съм уверен, че на десет или дори на сто хиляди човека не винаги ще се намери един истински алкохолик. Употребата на спиртни питиета според моето мнение е чисто „умствена привичка“. Това не е като пристрастяването към тютюна, кокаина, морфина или други наркотици. Влечението към алкохола се заражда изключително в мозъка. Там то се развива и расте, но почва за него е общуването с хората. От един милион пиячи май нито един не е започнал да пие насаме. Всички започват да пият в компания и привичката към алкохола се затвърдява при това от хиляди възникващи попътно асоциации и влияния, за които разправих в първата част на този роман. Тези асоциации и влияния най-много съдействуват да се разкрие привичката към спиртните питиета. Ролята на самия алкохол в сравнение с ролята на обществената атмосфера, в която го пият, е много незначителна. Рядко можете да срещнете човек, който да чувствува непреодолимо органическо влечение към виното, без да е свикнал да го пие в компания. Аз допускам, че такива хора съществуват, но никога не съм срещал нито един.

През това дълго петмесечно пътуване аз се убедих, че алкохолът съвсем не заема място между потребностите на моя организъм, но затова открих и друго, а именно че тази потребност се корени изключително в ума и общуването с хората. Мисълта за алкохола веднага предизвикваше у мене по асоциация представата за приятелска компания, а когато мислех за компания — асоциацията беше алкохолът. Компанията и алкохолът бяха слети в моята представа като сиамски близнаци. Те никога не се явяваха поотделно.

Четях ли, легнал на палубата в сглобяемото кресло, или разговарях с някой пасажер, случайно споменаване за някоя част от земното кълбо тутакси предизвикваше у мене представа за тамошните напитки и за приятелите, с които съм ги пил. Всички хубави нощи, дни и минути, всички силни спомени и безумства, свързани с това, започнаха да изплуват в паметта ми. Аз виждам върху страницата на една книга името на Венеция и веднага си припомням масичките в кафенетата и по тротоарите. — Битката при Сантяго — казва някой, и аз отговарям: — Да, ходил съм там. — Но не виждам пред себе си нито мястото на битката, нито Кетъл Хил, нито Дървото на мира, а само кафене „Венера“. На площада е Сантяго, където в една гореща вечер пих и разговарях с един човек, който умираше от охтика. Чувам името на лондонския Ист Енд — и пред мене изпъкват осветените кръчми, а в ушите ми звучат викове: „За два пенса ракия“ и „За три — шотландско“. Латинският квартал… Веднага виждам себе си в студентската кръчмица; наоколо са весели и възбудени лица, всички пием студен, добре пречистен абсент, а през това време развълнуваните и прегракнали гласове, които бързо решават въпросите за бога, изкуството, демокрацията и други все така прости проблеми на живота, стават все по-шумни и по-шумни.

През време на една буря в Рио де Лаплата ние решаваме в случай на авария да се отбием в Буенос Айрес — „Американския Париж“ — и в моята памет веднага изпъкват, облени със светлина, препълнени кафенета, звън от чаши, песни, веселба и глъчка от възбудени гласове. След като попаднахме в ивицата на североизточните мусони в Тихия океан, ние придумваме нашия капитан да се отбием в Хонолулу и докато го убеждаваме, аз си спомням прохладните веранди, където така често сме пили коктейли и шампанско, което ни поднасяха на брега във Вайкики. Някой от пасажерите разказва как готвят в Сан Франциско диви патици, и аз веднага се пренасям в шумна, осветена зала на ресторанта и през чашите златист рейнвайн различавам лицата на старите си приятели.

В края на краищата аз дойдох до заключение, че с удоволствие ще посетя пак всички тия прекрасни места само при едно условие — с чаша в ръка. В тази фраза има нещо магическо. В нея има много повече значение, отколкото в думите, от които се състои. Аз съм прекарал целия си живот в атмосфера, която тая фраза отразява най-добре — с чаша в ръка. Тя е станала вече сега част от самия мене. Аз обичам бляскавото остроумие, сърдечният смях, звънливите гласове на мъжете, когато с чаша в ръка затварят вратата към сивия свят и започват да живеят нов, безумен, радостен, ускорен живот.

Не — реших аз, — при случай ще пия. Въпреки мъдрите мисли, които съм усвоил и преработил, аз спокойно и съзнателно реших да продължавам да върша онова, с което съм свикнал. Аз ще пия — но по-умерено, по-предпазливо, отколкото по-рано. Аз няма да си позволя да се превърна пак в една вървяща факла и никога няма да викам Бялата логика. Сега знам как да се опазя от всичко това.

Бялата логика вече е погребана при Дългата болест. Нито едната, нито другата вече няма да ме тревожат. Дългата болест аз погребах преди много години. Тя спи непробуден сън, както и Бялата логика. Сега в заключение мога да кажа само едно: дълбоко съжалявам, че моите деди не са унищожили своевременно цар Алкохол. Съжалявам, че цар Алкохол все продължава да цъфти на всяка крачка в онова общество, където съм се родил. Иначе аз нямаше да се запозная с него и нямаше да се сближа с него до такава степен.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.